Finlands litteratur skrives og utgis på finsk, svensk og samisk. Den skrevne litteraturens historie i Finland begynner med reformasjonen på 1500-tallet. Den muntlige folkediktningen hadde allerede da en lang historie bak seg, diktning på såkalt kalevalameter skriver seg fra over 2000 år tilbake.
Innsamlingen og nedtegnelsen av folkediktning har vært grundig i Finland. Arbeidet kulminerte i 1849 med ferdigstillelsen av eposet Kalevala, som var satt sammen av Elias Lönnrot (1802–1884). Kalevalas og folkediktningens innflytelse på den nasjonale identiteten, litteraturen og kulturen generelt har vært meget stor.
Utviklingen av finsk litteratur er nært knyttet til de tre hovedperiodene i Finlands historie:
- Svensketiden fra 1100 tallet frem til 1809
- Tiden under russisk herredømme eller autonomi-tiden 1809–1917
- Selvstendighetstiden fra 1917.
Finsk språk har blitt brukt litterært siden 1860-årene, mens litteraturen på samisk vokste fram fra 1970-årene.
Svensketiden
Det finske skriftspråket og reformasjonen
De første finskspråklige bøkene var ABC-kiria (ABC-bok) utgitt cirka 1537–1543, og en finsk oversettelse av Det nye testamentet som kom i 1548. Begge ble utgitt av Michael Agricola (ca. 1510–1557), prest, reformator og senere biskop i Åbo. Agricola utviklet selv en ortografi for det finske språket, skapte hundrevis av nye ord, og spilte med sine utgivelser en sentral rolle for utviklingen av det finske skriftspråket.
Etter at Åbo Akademi var grunnlagt 1640, ble dette midtpunktet for landets litterære kultur. Det første finske boktrykkeriet ble grunnlagt i 1642.
Opplysningstid
1700-tallets to betydeligste finske diktere, Jacob Frese (1690–1729) og Gustaf Philip Creutz (1731–1784), virket begge i Sverige. I opplysningstiden begynner naturvitenskapelig tenkende å gjøre seg gjeldende også i Finland. Presten Anders Chydenius (1729–1803) er karakteristisk for tidens idealer, han var en talsmann for næringsfrihet, religionsfrihet og trykkefrihet. Banebrytende for historisk forskning var filosof, forsker og kritiker Henrik Gabriel Porthan (1739–1804). Den allsidige dikteren Franz Mikael Franzén (1772–1847) var professor i Åbo, men flyttet senere til Sverige.
Russisk styre og nasjonalromantisk vekst
Sverige og Russland sto på hver sin side i den pågående Napoleonskrigen. Under Finskekrigen i 1808-1809, tapte Sverige herredømmet over Finland til Russland. Finlands forhold til Sverige ble i tiden framover svakere samtidig som nationalromantikken begynte å dominere i hele Europa. Finske kulturarbeidere satte seg som hovedmål å skape en egen finsk kultur og identitet. I 1820- og 1830-årene oppstod det foreninger og aviser som fremmet finskhets-saken. Det finske litteraturselskapet (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura) ble stiftet i 1831. Det er fremdeles en av landets største kulturinstitusjoner.
Johan Ludvig Runeberg (1804–1877) begynte sin romantiske folkeskildring på 1830-talet. Runebergs hovedverk, det episke diktverket om Finskekrigen og dets fargerike persongalleri Fänrik Ståls sägner (1-2, 1848 og 1860), gav ham posisjon som nasjonalskald. Runeberg var den første svenskspråklige dikteren som i finske oversettelser nådde et stort publikum i hele landet. Han skriver rendyrket nasjonalromantisk med idylliske folke- og naturskildringer, og hans melodiske og vakkert klingende diktform har tiltalt lesere i flere generasjoner.
En annen svenskspråklig forfatter, som det finske folket har lest og elsket i flere generasjoner, er Zacharias Topelius (1818–1898). Hans overstrømmende produktivitet utfoldet seg i alle diktekunstens sjangre, men ettertiden kjenner ham best for hans historiske romaner og som en pioner innen barnelitteratur. Hans fortellinger for barn har blitt trykket i en lang rekke utgivelser og samlinger helt til i dag. Topelius' fortellinger inneholder ofte moralsk lærdom og fokuserer på kampen mellom det gode og det onde.
Andre kjente navn i denne perioden er den allsidige kulturpersonligheten Fredrik Cygnæus (1807–1881) med sine lyriske og dramatiske diktverk og skuespill, og Julius J. Wecksell (1838–1907), som er kjent for sitt klassiske drama Daniel Hjort.
Fremveksten av finskspråklig litteratur
Den finske nationalromantikkens viktigste filosof var Johan Vilhelm Snellman (1806–1881), en innflytelsesrik skribent, som utviklet den tyske filosofen Herders tanker om en språklig og kulturelt enhetlig nasjon. Interessen for folketradisjoner økte med nasjonalromantikken, som hyllet folkelig kultur som ren og autentisk. I Finland var innsamling av folkediktning særdeles effektiv, noe som blant annet resulterte i en bokserie Suomen kansan vanhat runot («Finske folkets gamle dikt», 1908-1948) på 34 deler og med over 89 000 dikt. Det finske arkivet for folkediktning er det største i sitt slag på verdensbasis.
Filologen og legen Elias Lönnrot samlet dikt på 11 lange reiser til ulike regioner i 1828-1845, og brukte det innsamlede materialet til å sette sammen det veldige dikteposet Kalevala (norsk oversettelse i 1967 og 2017), som kom ut i 1849. Kalevala passet utmerket i nasjonalromantikkens idealer og fikk enorm oppmerksomhet både i hjemlandet og i utlandet. Boken økte finnenes nasjonale og kulturelle selvfølelse, og har siden da vært en viktig inspirasjonskilde for finsk billedkunst, musikk, litteratur og arkitektur.
En sensurforskrift forbød frem til 1860 utgivelse av annen litteratur på finsk enn litteratur av religiøs eller økonomisk karakter. En viktig milestein var året 1863, da finsk ble offisielt språk på linje med svensk. Den første finskspråklige romanen Seitsemän veljestä (Sju brødre) av Aleksis Kivi (1834–1872) kom ut i 1870. Boken regnes fremdeles blant Finlands største klassikere. Kivi forteller på en fargerik og humoristisk måte om sju brødre som flytter som nybyggere ut i ødemarken. Boken har mange ganger blitt filmatisert og spilles på teaterscenen også i dag. Kivi skrev også skuespill og dikt.
Litteraturens nye oppdrag
Industrialisering, urbanisering og nye samfunnsideer, som arbeiderbevegelsen, krav om likestilling og kvinnesaken, stilte nye krav til litteraturen i hele Europa. Realismen brøt gjennom med aktuell og samfunnskritisk prosa også i Finland. Minna Canth (1844–1897) skrev noveller og skuespill om kvinnenes svake stilling og forskjellen mellom de fattige og de rike.
Karl August Tavaststjerna (1860–1898) var den første representanten for realismen i finlandssvensk litteratur. I sine romaner, noveller og dikt beskriver han på en kritisk måte landets åndelige atmosfære og de rikes hjerteløse gjerrighet. Juhani Aho (1861–1921) skildrer menneskene på landsbygda med varme og humor, men kritiserer makthaverne. Aho skildrer også den dannede klassen og livet til borgerskapets kvinner.
Teuvo Pakkala (1862–1925) beskriver det tunge og utsatte livet til fattige kvinner og barn i en liten by i nord. Arvid Järnefelt (1861–1932) skildrer tidens ideer og åndelige konflikter.
Den nasjonale nyromantikken
Mot slutten av 1890-årene begynner romantikken, ved siden av realismen, igjen å få fotfeste i litteraturen, særlig den såkalte karelianismen, en idealistisk interesse rettet mot Karelen og inspirert av Kalevala. Eino Leinos (1878–1926) uttrykksfulle, melodiske og rytmiske diktning tar opp sterke klassiske temaer: kjærlighet, død, glede og trøst man finner i naturen. Leino skrev også romaner og kåserier, men er først og fremst kjent for å ha skrevet flere av Finlands mest leste og elskede dikt gjennom tidene.
Johannes Linnankoskis (1869–1913) Sangen om den ildrøde blomsten (Laulu tulipunaisesta kukasta, 1905), var den første finske bestselgeren. Romanen forteller på romantisk og dramatisk vis om en ung manns kjærlighetseventyr og den idealistiske kjærlighetens seier.
Aino Kallas (1878–1956) giftet seg med en estisk diplomat og flyttet som ung til Estland. Hun begynte sin forfatterkarriere med realistiske noveller om undertrykte estiske livegne, men gikk siden over til å skrive bøker med symbolistiske, mytiske og romantiske elementer og stiltrekk.
Folkelivsskildringens nye trender
De tidlige realistene beskrev urett og samfunnsmessige problemer polemisk og tydelig. Etter århundreskiftet begynte samfunnskritiske forfattere å lete etter mer varierte uttrykksformer. Utviklingen kulminerte i Ilmari Kiantos (1874–1970) forfatterskap. Kianto skildrer både den fattige landsbygda og middelklassen. Realisme og humor forenes også i Joel Lehtonens (1881–1934) Putkinotko (1919–1920). Maiju Lassilas (Algoth Untola, 1868–1918) prosa er preget av folkelig situasjonskomikk.
Volter Kilpi (1874–1939) er kjent for sitt hovedverk Alastalon salissa (1933), en omfattende roman der handlingen foregår på én dag, og som preges av en ytterst detaljert miljøbeskrivelse. Maria Jotuni (1880–1943) er en særpreget impresjonist, en mesternovellist, som med sin knappe stil skildrer kvinnenes livsvilkår. Jotuni skrev også romaner og er en populær skuespillforfatter.
Borgerkrig og selvstendighet
Etter oktoberrevolusjonen i Russland i 1917 erklærte Finland seg selvstendig 6. desember 1917. Etter en blodig borgerkrig, der en «rød» revolusjon i 1918 ble slått ned av de «hvite» under Mannerheim med tysk hjelp, ble Finland en republikk i 1919.
Borgerkrigen, og de ideologiske brytningene mellom fascister og kommunister som kom til overflaten under og etter krigen, har satt spor i det finske samfunnet i og litteraturen.
Frans Eemil Sillanpääs (1888–1964) prosa beskriver biologiens store betydning for livet og det kompliserte forholdet mellom mennesket og naturen. Han var den første forfatteren som beskrev den traumatiske finske borgerkrigen i 1918 med fokus på de mange urettferdigheter som var årsaker til krigen. Romanen Hurskas kurjuus (1919, svensk oversettelse Det fromma eländet) kom ut året efter krigen. Sillanpää fikk Nobelprisen i litteratur i 1939.
Modernismen i lyrikken
Behovet for en fornyelse av innholdet og uttrykksformen i lyrikken førte fra 1920-årene av til en brytning i både den finskspråklige og den svenskspråklige diktningen. Fri rytme og fritt versemål, rikelig bruk av metaforer og talespråkets inntog i diktningen begynte med den svenskspråklige Edith Södergrans (1892–1923) litterære produksjon. Andra kjente navn i grupperingen er Elmer Diktonius (1896–1961), Rabbe Enckell (1903–1974) og Hagar Olsson (1893–1978).
Fra finskspråklig hold ytret forfattergruppen Fakkelbærerne seg med sitt slagord «Vinduene åpne mot Europa» for et urbant, internasjonalt og fritt livssyn. Noen av de mest kjente dikterne var Uuno Kailas (1901–1933), Katri Vala (1901–1944), Elina Vaara (1903–1980), Kaarlo Sarkia (1902–1945) og Lauri Viljanen (1900–1984). Andre betydningsfulle diktere fra denne tiden, men med mer tradisjonelt innhold og uttrykk, er Aaro Hellaakoski (1896–1952) og P. Mustapää eller Martti Haavio (1899–1973).
Litteraturen i debatt med samtiden
På 1930-talet var den politiske situasjonen i Europa urovekkende med nazismens framvekst og andre trusler mot demokratiet. Finsk samfunnsorientert prosa fokuserte på maktmisbruk og høyreekstremismen i landet. Sentrale temaer hos Pentti Haanpää (1905–1955) og Toivo Pekkanen (1902–1957) er et rettferdig samfunn. Haanpää er ironiker og en slagferdig språkets mester. Pekkanen skildrer industriarbeidernes harde livsvilkår, og er en klassiker innen tradisjonell arbeiderlitteratur. Iris Uurto (1905–1994) og Helvi Hämäläinen (1907–1998) bruker et psykologisk fortellergrep og beriker tidens prosa med nyansert kvinnesynvinkel. Skuespillforfatteren Hella Wuolijokis (1886–1954) Niskavuori-serie (1936–1953) om en velstående bondeslekt oppnådde stor popularitet, noe som har fortsatt i teatre og på kinoer helt frem til i dag.
Mika Waltari (1908–1979) er en av de mest kjente finsk forfattere internasjonalt. Hans spennende, men også filosofiske roman Egypteren Sinuhe (1945) med handling fra antikkens verden, ble oversatt til 30 språk og oppnådde verdensberømmelse. Eila Pennanens (1916–1994) lange forfatterkarriere er spesielt konsentrert om skildringen av kvinnenes hverdagsliv. Lauri Viita (1916–1965) er en språkvirtuos, som fornyer slektsromantradisjonen med sin roman Moreeni (1950). Marja-Liisa Vartio (1924–1966) utvikler uttrykksmåten på prosa i impresjonistisk retning og skildrer den store betydningen følelsene har i hverdagslivet. Veikko Huovinen (1927–2009) er en rendyrket humorist og satiriker.
Väinö Linna (1920–1992) kalles ofte som den mest fremstående forfatteren i finsk litteratur. Romanen Ukjent soldat (Tuntematon sotilas, 1954) er en realistisk og gripende skildring om et maskingeværkompani under Finlands siste krig (1941-1944) mot Sovjetunionen. Linna beskriver både soldatenes mot og frykt, og deres befriende humor under krigens enorme belastning. Trilogien Høyt mot nord, Opprør og Sønner av et folk (Täällä Pohjantähden alla 1-3, 1959–1962) skildrer landets historie fra 1880-tallet til 1950-tallet gjennom familien Koskelas liv.
Veijo Meri (1928–2015) fornyer romangenren mot modernismen og skriver blant annet om krigens meningsløshet og om de absurde vendinger livet kan ta. Paavo Rintala (1930–1999) er realist og etiker, som ofte bruker dokumentarisk materiale i sine romaner, som beskriver historiens vendepunkter.
Nils-Aslak Valkeapää (1943-2001) debuterte på finsk med pamfletten Terveisiä Lapista (1971, Hälsningar från Lappland). På 1980-talet gikk Valkeapää over til å dikte på sitt morsmål samisk, og har blitt svært kjent i hele Norden for sine dikt og joiker.
Radikalt, tradisjonelt og nostalgisk
1960-tallet preges også i Finland av opprør mot autoriteter, venstreradikalisme, kvinnefrigjøring og økende internasjonalisering. En toneangivende person for perioden er Pentti Saarikoski (1937–1983), en allsidig dikter som fornyet lyrikkens innhold og form i modernistisk retning, og var en polemiker og skandaleomsust kjendis. Andre framstående diktere under perioden er Matti Rossi (1934-2017), Aulikki Oksanen (født 1944) og Pentti Saaritsa (født 1941), som alle skrev samfunnskritisk lyrikk og populære visetekster.
Hannu Salama (født 1936) med sin omfattende romanproduksjon fortsetter den sterke arbeiderlitteraturtradisjonen. Andre tunge navn innen arbeiderlitteraturen i perioden er Alpo Ruuth (1943–2002) og Lassi Sinkkonen (1937–1976), som begge to beskriver livet og forholdene på arbeidsplasser som verksteder og fabrikker.
Eeva Joenpeltos (1921–2004) populære romaner skildrer historiske hendelser fra lokalsamfunnets synsvinkel. Eeva Kilpis (født 1928) romaner og noveller beskriver kvinnenes hverdagsliv og mennesker som ble evakuert fra Karelen etter krigen. Timo K. Mukka (1944–1973) skildrer livet i en avsidesliggende bygd i nord som er preget av fattigdom og sekteristisk religion. Mukkas skildring beveger seg mellom naturalistisk og mytisk-symbolistisk.
Også verk av finlandssvenske forfattere i perioden behandlet ofte slektshistorie og samfunnets strukturforandring. Anni Blomqvists (1909–1990) populære romanserie (1968-1973) om fiskerhustruen Stormskärs-Maja beskriver det harde og fattige livet på Åland på 1800-tallet. Ulla-Lena Lundberg (født 1947) har også skildret det harde livet på Åland på 1800-talet i sine romaner.
Märta Tikkanen (født 1935) er en av Nordens mest fremstående feministiske forfattere. Hun bruker ofte privatlivet sitt som materiale for skjønnlitteraturen. Christer Kihlmans (1930–2021) romaner gjennomskuer den finlandssvenske elitens liv og skriver om psykisk og moralsk problematikk. Liknende temaer finnes også hos Henrik Tikkanen (1924–1984), som har skrevet halvdokumentariske slektsromaner om sin egen bakgrunn i den finlandssvenske overklassen. Bo Carpelans (1926–2011) omfattende produksjon består av dikt, romaner og barnebøker. Hans eksperimentelle stil og kultiverte temavalg har tiltalt kritikerne mer enn den lesende allmenheten. Carpelan fikk Nordisk Råds litteraturpris i 1977.
Oppgjør med fortiden
Slektshistorier samt skildringer av regioner og historiens traumatiske hendelser beholder sin posisjon når man kommer til 1980-talet. Antti Tuuri (født 1944) er kjent for sine romaner som beskriver regionen Österbotten. Fra 1990-tallet har Tuuri utvidet sitt repertoar med beskrivelse av historiens smertepunkter, blant annet krig og de emigrerte finnenes harde liv både i Amerika og i Sovjetunionen under Stalins terror. Også Orvokki Autios (født 1941) romaner er lagt til Österbotten. Hun er dialogens virtuos, som beskriver sosiale normer, familien og kvinnenes realiteter med humor og skarpsynthet.
Heikki Turunen (født 1945) skildrer den vemodige atmosfæren i Nord-Karelen, som holder på bli avfolket. Anu Kaipainen (1933-2009) beskriver moderne kvinner i en krevende hverdag, men har også skrevet romaner med folkediktning og myter fra 1800-tallet som inspirasjonskilde. Innenfor lyrikken utmerker Gösta Ågren (1936–2020) seg med sin finlandssvenske bevissthet og frodige språkbruk.
Kalle Päätalos (1919–2000) romanserie på hele 31 deler skildrer skogsarbeidermiljøet i Kainuu og arbeidermiljøet i Tammerfors fra 1940-talet til 1990-talet. Päätalos romaner med nærmest dokumentariske beskrivelser ble en salgssuksess. En Leserfavoritt er også Laila Hirvisaari (til 2004 Laila Hietamies, født 1938) med sine romantiske og spennende historiske romaner.
Leena Lander (født 1955) slo gjennom med romanen Svarte sommerfugler (Tummien perhosten koti, 1991). Hun begynte sin karriere på 1980-talet med tradisjonelle historiske romaner, men gikk senere over til samfunnskritiske temaer.
Humor, kvinnesynsvinkel og samfunnskritikk
Arto Paasilinnas (1942–2018) humoristiske og hendelsesrike romaner havnet på toppen av salgsstatistikkene allerede på 1970-tallet. Hans folkelige livssyn og frodige språk har fasinert lesere både i hjemlandet og som oversettelser på 35 språk. Atten av Paasilinnas romaner er blitt oversatt til norsk. Den mest kjente i Norge er Kollektivt selvmord (1990), som ironiserer over finnenes melankolske mentalitet, men skildrer også den menneskelige varme som forhindrer et tragisk utfall på historien.
Den eldre broren Erno Paasilinna (1935–2000) var en aktiv polemiker, som spesialiserte seg på satirisk kortprosa. Olli Jalonen (født 1954) drøfter i sine romaner etiske spørsmål, familierelasjoner og menneskenes ansvar for miljøet. Joni Skiftesvik (født 1948) har skrevet romaner, noveller, skuespill og hørespill. Miljøet i hans bøker er en liten havnebygd vid Bottenviken, som rammes av ulike konflikter og tragedier.
Merete Mazzarella (født 1945) er en finlandssvensk essayist og biograf med kultivert og humoristisk fortellerstil. Pirkko Lindberg (født 1942) skriver blant annet om det å være økologisk bevisst og om sosialt rettferdig.
Rosa Liksom (født 1958) debuterte med korte noveller med dialekt og slang, og har et anstrøk av absurd humor. Hun har også skrevet romaner, som har tilknytning til virkelige hendelser og personer. Annika Idström (1947-2011) biter seg fast i maktforholdene innen familien. Kontrasten mellom det ytre glansbildet og vold og misbruk bak kulissene er tilbakevendende tematikk i hennes romaner. Anja Snellmann (født 1954) debuterte med å skildre en opprørsk, seksuelt frigjort ung kvinne. I sin senere prosa har Snellman behandlet menneskerelasjoner og kvinnrelatert samfunnsproblematikk.
Kari Hotakainens (født 1957) fengslende historiefortelling ga ham Nordisk Råds litteraturpris i 2004 for romanen På hjemmefronten (Juoksuhaudantie, 2002). Hotakainen skriver humoristisk og tilspisser handlingen ofte farseaktig, men bak komikken finner leseren alvorlige tema. Jari Tervo (født 1959) fortsetter i Arto Paasilinnas fotspor med fabulerende humor og fartsfylt handling. Hans romaner beskriver ofte mennesker i samfunnets randsoner. Pirjo Hassinen (født 1957) beskriver følelsenes usynlige, men viktige innflytelse i hverdagen. Hennes romaner beskriver ofte fortidens store betydning i nåtiden.
Monika Fagerholm (født 1961) fikk sitt gjennombrudd med romanen Underbara kvinnor vid vatten (1994) og har senere befestet sin posisjon som en intens og fantasifull skildrer av de siste tiårene. Kjell Westö (født 1961) slo gjennom med skildringer av sin egen generasjon, men har senere skrevet flere suksessromaner om traumatiske perioder i Finlands historie på 1900-talet. Westö fikk Nordisk Råds litteraturpris i 2014 for Hägring 38 (2013), som beskriver høyreekstremismen og politisk forfølgelse i Finland på 1930-talet.
Sofi Oksanen (født 1977) behandler ømtålige emner i sine romaner, blant annet spiseforstyrrelser, kjønnsroller, menneskehandel, seksuell vold, sovjetokkupasjonen (1940-1990) av Estland og den postsovjetiske tidens problemer. Romanene har fått enorm suksess i Finland, og har blitt oversatt til rundt 40 språk. Bestselgeren Utrenskningen (Puhdistus, 2008) er både spenningsroman, kjærlighetsroman og samfunnskritisk beskrivelse av Sovjetunionen og det post-sovjetiske Estland.
Kriminalromaner
Kriminalromanen har fra 1980-talet blitt både populær og verdsatt i Finland, og har etablert seg som en sjanger som kan behandle seriøse temaer. Pentti Kirstilä (født 1948) og Matti Yrjänä Joensuu (1948-2011) er moderne klassikere innenfor sjangeren. Begge debuterte på 1970-talet og har skrevet populære realistiske kriminalromaner i serieform. Kirstiläs Hanhivaara-serie og Joensuus Harjunpää-serie har begge en politietterforsker som hovedperson.
De produktive bestselgende forfatterne Ilkka Remes (Petri Pykälä, født 1962), Outi Pakkanen (født 1946) og Leena Lehtolainen (født 1964) er de mest framstående representantene for genren i Finland. Remes' romaner har internasjonal kriminalitet, spionasje, stormaktspolitikk og miljøkriminalitet som bakgrunn, og forbrytelser løses ofte ved hjelp av høyteknologi. Leena Lehtolainen har skrevet rundt 30 kriminalromaner, og bøkene hennes er oversatt til rundt 30 språk. Forbrytelsene i hennes bøker preges ofte av kjønnsrelatert vold, for eksempel prostitusjon og familievold. Outi Pakkanen (født 1946) skriver mordmysterier i tradisjonen fra Agatha Christie, med en amatørdetektiv som avslører mordere i et middelklassemiljø i Helsingfors.
Seriøs tematikk har blitt mer og mer vanlig i krimlitteratur på 2000-talet. Antti Tuomainen (født 1971) løfter fram aktuelle miljøspørsmål i sin dystopiske roman Helbrederen (Parantaja, 2010). Kati Hiekkapelto (født 1970) behandler blant annet flyktningespørsmål og rasisme i sine bøker, som har en politikvinne med innvandrerbakgrunn som hovedperson.
Barnelitteraturens gamle og nye klassikere
Zacharias Topelius' lærerike fortellinger la allerede på 1840-talet grunnen til barnelitteraturens sterke stilling i Finland. Anni Swan (1875-1958) skrev populære ungdomsbøker og fortellinger i årene 1901-1958.
Tove Janssons (1914–2001) ni bøker om mummitrollene kom ut i 1945-1970 på svensk, og har blitt bestselgere og er oversatt til over 40 språk. Jansson var en billedkunstner, og publiserte mummi-historier også som avis-tegneserie. Mummi-historiene forteller om en trygg og smått bohemaktig familie og flere andre sympatiske karakterer, som havner på spennende eventyr. Mummi-bøkenes enorme popularitet har blitt fulgt av en kolossal kommersiell virksomhet.
Kirsi Kunnas (1924–2021) debuterte på 1950-talet med dikt for barn. Bøkene har beholdt sin popularitet fram til i dag. Mauri Kunnas (født 1950) spennende og detaljert illustrerte Koiramäki-bøker, hvor alle personene er hunder, har siden 1980-tallet hatt stor popularitet og blitt oversatt til ca. 35 språk.
Sinikka Nopola (født 1953) har skrevet romaner, skuespill og TV- og filmmanuskripter for barn og unge, mange av dem sammen med sin søster Tiina Nopola (født 1955).
Viktige litteraturpriser
- Finlandiaprisen. Årlig, fra 1984
- Finlandiaprisen for barne- og ungdomslitteratur. Årlig, fra 1997
- Runebergprisen, årlig fra 1986
- Helsingin Sanomats litteraturpris, årlig fra 1995
- Topelius-prisen for barne- og ungdomslitteratur. Årlig fra 1948
- Finska Författareföreningens pris. Årlig fra 1949
- Mikael Agricola-prisen, for en merittert oversetter. Årlig fra 1958
- Eino Leino-prisen. Årlig fra 1956
- Tirlittan-prisen, for barnebøker. Årlig fra 1993
- Vuoden johtolanka-pris, for årets beste kriminalroman. Årlig fra 1985
Les mer i Store norske leksikon
Eksterne lenker
- Biografiskt lexikon for Finland
- FILI – Center for litteraturexport. Tekst på finsk, svensk og engelsk
- FILI — Finlands litteratur i oversettelser. Database over finske bøker i oversettelse fra 1839 til nåtid
- Det finske litteraturselskapet, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
- Svenska Litteratursällskapet i Finland
- Finland 100 : självständiga Finlands litteratur; artikkelserie tiår for tiår fra nettstedet boksampo.fi
- Röster i öster : 300 år svenskpråklig litteratur i Finland; et kunnskapsrom fra Litteraturbanken.se
Litteratur
- Finlands svenska litteraturhistoria, Svenska litteratursällskapet i Finland, 1999-2000, 2 bind
- Hormia, Osmo: Den finska litteraturens historia fram till 1917, 1982, isbn 91-7410-151-x
- Jokinen, Maijaliisa. Från fjärran land till staden Tainaron, den finska litteraturen och dess grogrund under självständighetstiden. Gaudeamus forlag, 1993. isbn 951-662-556-8
- Laitinen, Kai: Finlands litteratur, 1988, isbn 951-52-1159-x
- Laitinen, Kai: Literature of Finland : in brief, 3rd ed., 2001, isbn 951-1-17302-2
- A History of Finland's literature. University of Nebraska Press, 1998. Ed by George C. Schoolfield. isbn 0-8032-4189-5
- Warburton, Thomas: Åttio år finlandssvensk litteratur, Schildts, Helsingfors 1984, isbn 951-50-0288-5
- Karlsson, Timo. Utsyn over Finlands litteratur. Finnmark Distriktshøgskole, 1993. Finn boken
- Novelleantologien Finland forteller. Redigert av Eeva-Liisa Jor; utgitt av Bokklubben 1982
- Finnland i norsk litteratur, en bibliografi. Redigert av Reidar Øksnevad. Oslo, 1950. Finn boken