1
ő
iitt
1
2015
irodalomtörténet
Dobás Kata: Mélység
és magasság. Kemény
Zsigmond erdélyi
recepciója
Dobos István:
Egyszólamúság vagy
együtthangzás? Móricz
Zsigmond: Az Isten
háta mögött
Szirák Péter:
A másik meglopása.
Gyermekiség és a
Légy jó mindhalálig
irodalomtörténet
IRODALOMTÖRTÉNET
96. évfolyam (XCVI.)
Főszerkesztő
Szerkesztőbizottság
Kulcsár Szabó Ernő
Gintli Tibor
Margócsy István
Szilágyi Márton
•
2015
•
1. szám
Felelős szerkesztő Eisemann György
Szerkesztők Scheibner Tamás
Vaderna Gábor
Kritika Vincze Ferenc
w w w. i ro d a lomtor t e ne t . hu
Az ELTE BTK Irodalom- és Kultúratudományi Intézetének,
a Magyar Irodalomtörténeti Társaságnak és a Magyar Tudományos Akadémiának folyóirata.
Lapalapító: Magyar Tudományos Akadémia
SZERKESZTŐSÉG
Magyar Irodalom- és Kultúratudományi Intézet
Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar
1088 Budapest, Múzeum krt. 4/A épület
telefon: (1) 4855-200/5113, 5366
e-mail: irodalomtortenet@folyoirat.elte.hu
Recenziós példányok és kritikák a szerkesztőségbe küldendők.
Kéziratokat nem őrzünk meg, és nem küldünk vissza.
Megjelenik a Magyar Tudományos Akadémia,
a Nemzeti Kulturális Alap,
valamint a Szépirodalmi Figyelő Alapítvány támogatásával.
KIADÓHIVATAL
Ráció Kiadó
1072 Budapest, Akácfa utca 20.
telefon: (1) 321-8023, fax: (1) 402-1293
e-mail: racio@racio.hu, web: www.racio.hu
Felelős kiadó a Ráció Kft. ügyvezetője
Tördelés: Layout Factory Grafikai Stúdió
Nyomdai munkák: mondAt Kft. (www.mondat.hu)
ISSN 0324 4970
Ára számonként: 600 Ft • Előfizetés egy évre (4 szám): 2000 Ft •
Előfizetésben terjeszti a Magyar Posta Rt. Hírlap Üzletága, 1008 Budapest, Orczy tér 1.
Előfizethető valamennyi postán, kézbesítőknél, illetve a kiadóhivatalban.
Megvásárolható a jobb könyvesboltokban,
illetve a Ráció Kiadó szerkesztőségében.
TARTALOM
2015/1
TA N U L M Á N YOK
DOBÁS K ATA
Mélység és magasság
Kemény Zsigmond és Zord idő című regényének erdélyi recepciója
a 20. század első felében
3
SURÁ N YI BEÁTA
„Optikai médiumok” Jókai Mór novelláiban
21
DOBOS ISTVÁ N
Egyszólamúság vagy együtthangzás?
Útban a regény többnyelvűsége felé
Móricz Zsigmond: Az Isten háta mögött
34
SZIRÁ K PÉTER
A másik meglopása
A gyermekiségen innen és túl a Légy jó mindhaláligban
46
MEZEI GÁ BOR
Az írás anyagiságának előzetessége
Egy Faust-jelenet és a Rubáiyát fordításai
60
KRITIKA
SZŰCS ZOLTÁ N GÁ BOR
Jólét és erény. Tanulmányok Széchenyi István Hitel című művéről,
szerk. Hites Sándor
76
L ACZÓ FERENC
Takáts József: A megfelelő ötvözet.
Politikai eszmetörténeti tanulmányok
83
LENGY EL RÉK A
Farkas Wellmann Éva: Irodalom és közönsége a XVIII. században.
Verestói György munkássága
89
HL AVACSK A A NDRÁS
Bene Adrián: A relativitás irodalma
K Á LECZ-SIMON ORSOLYA
Panonizam hrvatskoga pjesništva.
Studij Slava Panonije, szerk. Sanja Jukić – Goran Rem
96
100
TA M ÁS Á BEL
Jan Assmann: Religio duplex. Az egyiptomi misztériumok
és az európai felvilágosodás; Jan Assmann: Varázsfuvola. Opera és misztérium 104
N EK ROLÓG
TA M ÁS ATTIL A (1930 –2015)
(Imre László)
TANULMÁNYOK
DOBÁS KATA
Mélység és magasság
Kemény Zsigmond és Zord idő című regényének
erdélyi recepciója a 20. század első felében
112
SZÁ MUNK SZERZŐI
Dobás Kata, tudományos segédmunkatárs (ELTE–OTKA)
Surányi Beáta, irodalomtörténész, kritikus
Dobos István, egyetemi tanár (Debreceni Egyetem)
Szirák Péter, egyetemi tanár (Debreceni Egyetem)
Mezei Gábor, tudományos segédmunkatárs (MTA– ELTE)
Szűcs Zoltán Gábor, tudományos munkatárs (MTA TKI Politikatudományi Intézet)
Laczó Ferenc, tudományos munkatárs (Jénai Egyetem)
Lengyel Réka, tudományos segédmunkatárs (MTA BTK Irodalomtudományi Intézet)
Hlavacska András, PhD-hallgató (Eötvös Loránd Tudományegyetem)
† Kálecz-Simon Orsolya, egyetemi tanársegéd (Eötvös Loránd Tudományegyetem)
Tamás Ábel, egyetemi adjunktus (Eötvös Loránd Tudományegyetem)
Imre László, professor emeritus (Debreceni Egyetem)
A Kemény-művek sorsinterpretációinak igen jellegzetes fejezetét alkotja a 20. század
elején keletkezett, a romániai/erdélyi magyar1 recepcióhoz sorolható szövegegyüttes.
A kiválasztott – első olvasatra kétségkívül homogénnek, egysíkúnak érzékelhető –
szövegek kultusztörténeti megközelítése válaszokat adhat arra, hogy ez az értelmező
közösség miért, miért akkor és milyen törekvések mentén alkotta meg a saját Keményképét, és az így létrejött kultusz hogyan járult hozzá egy sajátnak tartott identifikációhoz. Vagyis az elsődleges források olvashatóságán túl az akkori intézmények,
irodalmi kapcsolatok működésmódja is kiemelt szempontja jelen tanulmánynak.
A kultusztörténet-kutatás értelmezői perspektívája olyan szövegek olvasására is
lehetőséget ad, amelyek jobbára „némák” maradnak a jelen befogadói számára,2 hiszen az általuk használt metaforikus, kultikus nyelvhasználat egy recepciótörténeti
vagy kritikai-értelmezői (amennyiben megtesszük ezt a megkülönböztetést)3 vizsgálat számára semmitmondónak bizonyulhat. Így van ez jelen esetben is: a vizsgált szövegek nem eminens szövegei a Kemény-recepciónak, közülük több csak perodikákban jelent meg, és a szerzőiket sem tekintik feltétlenül a Kemény-értelmezések
kiemelt szereplőinek. Az általuk használt nyelv, beállítódás azonban több olyan kérdésre is ráirányítja a figyelmet, amelyeket az eddigi szakirodalom nem vagy semmiképpen
nem ebben a kontextusban vizsgált. A Keményre vonatkoztatott állandó jelleggel
1
2
3
A fogalmak használata – problematikusságuk, illetve kiterjedt, olykor széttartó értelmezésük ellenére – indokolt: a tárgyalt szövegeket ugyanis nem kifejezetten a tér vagy az idő köti össze, sokkal inkább az általuk tematizált tér és idő, továbbá a közös nyelvhasználat és metaforarendszer.
Lásd például Porkoláb Tibor, „Nagyjainknak pantheonja épűl”. Közösségi emlékezet, panteonizáció,
emlékbeszéd, Anonymus, Budapest, 2005, 110–168.
Vö. Takáts József, A kultuszkutatás és az új elméletek = U., Ismerős idegen terep. Irodalomtörténeti
tanulmányok és bírálatok, Kijárat, Budapest, 2007, 117–136.; Gyáni Gábor, Az irodalmi kultuszkutatás
dilemmái = U., Relatív történelem, Typotex, Budapest, 2007, 21–36.; Rákai Orsolya, S. O. S. –
irodalom! Kultusz, kritika és irodalomtudomány „közös forrásvidékén” = Klasszikus – magyar – irodalom
– történet. Tanulmányok, szerk. Dajkó Pál – Labádi Gergely, Tiszatáj, Szeged, 2003, 233–269.
4
TANULMÁNYOK
visszatérő elemek, metaforák és jelenségek természetesen nem csupán ennek a recepciótörténeti szövegegyüttesnek a kiemelt paneljei. Ugyanakkor egy olyan sajátos képet
adó korpusz, amelynek sajátosságát éppen az adja, hogy – a kultikus beállítódásnak
és nyelvhasználatnak4 részben megfelelő módon – hangsúlyosan tematizálja az eleve
elrendelés, az elrendeltség, a végzetszerűség és a sors körül kirajzolódó kérdéseket is.
Eleve elrendelés, nemzet és közösség
Az Ifjú Erdély című periodikának A magyar irodalom kis tükre: Írói arcképek rovatában 1929-ben Kemény Zsigmondról is megjelent egy rövid írás. A szerző nélküli
szöveg írója valószínűsíthetően Jancsó Elemér,5 mivel a rovaton belül az összes írói
portré, kivéve ezt az egyet, az ő nevével jelent meg.6 Az Ifjú Erdély című periodikát az
Ifjúsági Keresztény Egyesület (IKE) kiadóvállalata adta ki, a szerveződés protestáns
diákegyesületként működött, ennek megfelelően a szöveg illeszkedik a lap többnyire
vallásos jellegű, nevelő-oktató és ismeretterjesztő szándékú kontextusába:
Kemény Zsigmond művei sohasem tartoztak a sokat olvasott könyvek közé.
Mély gondolatai, nehézkes stilusa csak a komoly olvasók előtt tárta fel igazi értékeit. De aki igazán beléjük hatolt, az olyan szellemi kincsekre talál, amilyent
kevés magyar író nyujt kivüle még. Minket erdélyieket Kemény közelebbről
érint, mert innen indult ki és ide is tér vissza meghalni; itt Erdélyben játszódik
le legtöbb regénye mintegy szimbolizálva életével és műveivel az erdélyi sors
idekötő tragikus erejét és hivatását. Igyekezzünk tehát beléhatolni műveibe,
megismerni lelkivilágát, mert általa mélyül erdélyi öntudatunk és megismerjük
azt az elrendeltetést és hivatást, amire bennünket kijelölt az erdélyi magyarság
érdekében Isten akarata.7
Jancsó cikkében a(z el)rendelés az Isten akaratának sajátos formájaként jelenik meg,
és a kiválasztottság megképzett tudata párosul a tragikus erejű erdélyi sors képzetével és az ebből következő hivatástudattal. A folyamat genealógiája a következőképpen
vázolható fel írása alapján: az Isten akaratából következik a kiválasztottság, aminek
a megjelenési formája az elhívás, az elhívás következménye pedig a hivatás teljesítése.
Az elhívás meghallásához azonban nem elég a kiválasztottság, kell az öntudat is, tehát az elhívás tudatosítása, a sors felvállalása. Az Ifjú Erdélyben olvasható Kemény
4
5
6
7
Vö. Dávidházi Péter, Egy irodalmi kultusz megközelítése = U., „Isten másodszülöttje”. A magyar
Shakespeare-kultusz természetrajza, Gondolat, Budapest, 1989, 1–27.
1905-ben született Marosújváron, és 1971-ben halt meg Kolozsváron. A későbbiekben még idézett
Jancsó Béla öccse. Munkatársa és írója volt többek között az Ifjú Erdély, az Erdélyi Irodalmi Szemle,
valamint a Pásztortűz című lapoknak. Irodalomtörténész munkássága elsősorban a felvilágosodás és
a reformkor szellemi és kulturális élete felé irányult. 1939-ben indítja el Erdélyi Ritkaságok című
könyvsorozatát.
Jancsó Elemér szerzőségét az Ifjú Erdély repertóriuma tényként kezeli: http://ifjuerdely.adatbank.
transindex.ro/?action=szerzo&szid=172
[Jancsó Elemér,] Kemény Zsigmond, Ifjú Erdély 1929/1–2., 30.
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
5
Zsigmond-portré szerint a tudatosítás, az öntudatra ébredés visszafelé is működik,
hiszen ennek visszaható következménye lesz az elrendelés megismerése – ez utóbbiban lehet segítségére az egyénnek a 19. századi író életműve.
A Kemény-műveknek tulajdonított szakralitás (a művek olvasásával, Kemény lelkivilágának megértésével meghallható, megismerhető Isten akarata, az elrendelés)
azonban csak keveseket érinthet meg, a szöveg tanúsága szerint csak a „komoly” olvasókat. A cikk kincskereső-metaforikája is nagyon jellegzetes: a kétszer is használt
belehatolás szó arra utal, hogy a rejtett kincseket, a mélyen lévő gondolatokat csak a
komoly olvasók találhatják meg, azok, akik képesek a művek mélyrétegeibe hatolni.
Az ilyen típusú szegmentálás, bizonyos tulajdonságokkal rendelkezőnek vélt olvasók
elválasztása az olvasótábor egészétől, illetve a népszerűtlenség hangsúlyozása nem új
keletű a Kemény-recepcióban.8 Ezzel látszólag két, önmagának ellentmondó törekvés
bontakozik ki: ahogy az olvasókhoz intézett igyekezzünk felszólítás is mutatja, alapvetően egy minél több embert megszólítani kívánó retorika érvényesül, miközben csak
kevés valódi olvasóról beszél a szöveg. A felvázolt folyamat célelvű, hiszen mindez az
erdélyi magyarság érdekeit szolgálja, tehát az elhívás egyszerre egyéni, ugyanakkor
a közösség szolgálatába is állítható a hivatás formájában.
Ha más korabeli sajtótermékek megjelent szövegeit összehasonlítjuk a fentiekkel, akkor láthatóvá válik, hogy Jancsó írásának nyelvhasználata, az általa megalkotott
elhívás és kiválasztottság-retorika korántsem egyedülálló. Sok esetben ugyanis a művészet bármely ága a hithez, és itt kifejezetten a református hitelvekhez rendelődik
hozzá.9 Ennek egyik alapvetése, ami közismerten a református vallás alapvetése is,
hogy az Isten és az ember kapcsolatát közvetlenül tartja megvalósíthatónak a Szentíráson vagyis Isten igéjén keresztül, tehát a kapcsolatban sem az egyház intézményes
közege, sem bármilyen egyházi elöljáró nem tekinthető elsődlegesnek (noha természetesen nem zárja ki azt).10 A Jancsó-szöveg ennyiben tekinthető – némi leegyszerűsítéssel élve – a református, tágabban értelmezve pedig a szakrális/kultikus beállítódás
és olvasásmód prototipikus példájának is: a Kemény-művekből közvetlenül lesz megismerhető Isten akarata és elrendelése.
8
9
10
A legkorábbi példa erre a szerző megnyilatkozásai saját magáról, a közismert palackposta-hasonlat,
amely az önkultusz-építés sajátos formájának is tekinthető: „vajon miért ne higgyem én is, hogy miután szemem bezárul, hullám szétmállik, fejfámat ledönti az idő, még találkozni fog, bár kevés vagy
talán egyetlenegy, ki irodalmi fáradozásaim iránt érdekkel viseltetvén, érdeket kíván azok iránt
terjeszteni.” Kemény Zsigmond, Idősb Szász Károly = U., Sorsok és vonzások. Portrék, szerk. Tóth
Gyula, Szépirodalmi, Budapest, 1970, 339.
Vö. Makkai Sándor, A hit a művészetben, Pásztortűz 1931/10., 241–242. Nem csupán az értekező
jellegű szövegekben megfigyelhető jellegzetességről van szó, itt érdemes megemlíteni Szegedy-Maszák
Mihály átfogó tanulmányát is Bánff y Miklós műveiről, amelyben a szerző arra mutat rá, hogy Bánff y
munkásságában az eleve elrendelés hittétele is megjelenik: Szegedy-Maszák Mihály, Látványszerűség
és bibliai példázat Bánffy Miklós írói műveiben, It 1993/4., 775–801.
„Tehát a hit dolgában nem fogadunk el mást döntőbírónak, mint magát az Istent, aki a Szentírás által
jelenti ki, hogy mi igaz, mi hamis, mit kell követnünk, vagy mit kell kerülnünk. Ezért csak a lelki
embereknek az Isten igéjéből vett ítéleteiben nyugszunk meg.” A Második Helvét Hitvallás = A Heildelbergi Káté. A Második Helvét Hitvallás, ford. D. Erds József és mások, A Magyarországi Református
Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2008, 120–121.
6
TANULMÁNYOK
A korszak vallási gondolkodói közül Ravasz László több vonatkozó írását lehetne még kiemelni, amelyekben nem csupán a művészekről vagy művészetekről esik
szó, hanem éppen a magyarság és az eleve elrendelés kapcsolatáról:
Magyarnak születni – önmagában még sem nem végzet, sem nem dicsőség, hanem feladat; minél nagyobb, nehezebb feladat, annál drágább, annál gazdagabb
ajándék. Minden nemzet csak addig él a földön, amíg sajátos feladata, értékes
egyéni jellemvonása van. Találja meg önmagát a magyar és megtalálta, megmentette – jövendőjét.
Meg vagyok győződve, hogy abban a percben megszűnik nyomorúságunk,
amelyikben megérik rá a szívünk. Azonnal visszakapjuk országunkat, mihelyt képesek leszünk megtartani.11
A magyarság és az eleve elrendelés református hiteszméje szentenciózus összekapcsolásának megértéséhez Ravasznak a predesztinációról írt szövegeihez kell visszanyúlni.
1918-as kolozsvári prédikációjában így ír erről:
minden nagy vallásos géniusz vallotta a predestinációt az ő hitének mélysége
szerinti élességgel. Izrael vallásának az alapgondolata az, hogy Isten kiválasztotta őt a többi nép közül; […] a predestináció hite a vallásos hit mélységével
párhuzamosan erősödik és mélyül. Ennek az az oka, hogy minél mélyebb
a vallásos érzés, annál feltétlenebbül az Isten kezében érzi magát a lélek;
s minél teljesebben az Isten kezében érzi magát, annál bizonyosabb az üdvösségéről.12
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
fenyegetettség között él.16 A kiválasztottság, az eleve elrendelés tehát kollektív szinten érvényesül egy nép/nemzet életében, s éppen ezért Ravasz vélekedése szerint az
adott történelmi szituáció, a társadalmi és politikai berendezkedés, sőt a történelem
sem esetleges események soraként gondolható el, hanem egy isteni rend érvényesülését érhetjük benne tetten.17 Tehát a magyarság ezért kapcsolható össze a kiválasztás
tanával Ravasz okfejtésében, s ezért tekinthető feladatnak az eleve elrendelés tanából
következően a helytállás, a kritikus történelmi időpontokban a hivatás teljesítése.18
Ha visszatérünk Jancsó Elemér Kemény-portréjához, akkor egyrészt könnyen belátható, hogy gondolatmenete egyezést mutat a Ravasz által képviselt predesztinációsnemzeti elképzelésekkel, másrészt a már korábban is kiemelt „igyekezzünk” felszólításról is állítható, hogy nem csupán irodalomtörténeti ismeretekre sarkallja olvasóit,
hanem társadalmi és nemzeti kötelességként terjeszti azt befogadói elé.
Ravasz Lászlótól rövid jegyzet olvasható Gondolatok című, 1922-ben publikált
rövid terjedelmű könyvében Kemény Zsigmondról.19 A 19. századi szerzőt Ravasz is
kiemeli saját korából azt állítván, hogy munkásságának súlya messze megelőzte saját
korát, ennek illusztrálására Ravasz is a mélység–magasság térképzetét használja. Az
aktualizálás aktusa azonban elmarad, hiszen a teológus-lelkész szerint az akkori
jelen nem alkalmas arra, hogy megértse a 19. századi szerző életművét.20
A Jancsó-szövegben már olvasott kincskeresés és a mélység–magasság toposzát
használja fel Csergő Tamás is 1920-as, a Zord Idő című lapban megjelent cikkében.21
16
17
18
Ravasz kiterjedt teológiai munkásságában elejétől fogva központi szerep jutott a predesztinációs tan magyarázatának.13 Az isteni elrendelés egy időben végtelenül kiterjedt, tehát öröktől fogva létező végrehajtás, ezért nem lehet temporálisan elválasztani
egymástól sem az eredményt, sem a szándékot.14 Az egyén életére vonatkozó, ugyanakkor minden emberre kiterjeszthetőnek vélt elrendelésgondolat15 elképzelése szerint
vigasztalást nyújthat azokban a történelmi időkben, amikor a nemzet elnyomás vagy
11
12
13
14
15
Ravasz László, Gondolatok, A Magyar Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 1996,
150., 154.
Ravasz László, Az eleveelrendelés = U., Orgonazúgás, Lucidus, Budapest, 2005, 87. Ravasznak a
későbbiekben is jelentek megírásai a predesztinációról: Ravasz László, Az eleveelrendelés. Négy
prédikáció, Sylvester, Budapest, é. n. [1932]
Álláspontjának alakulásáról, valamint az őt ért (vallás)filozófiai hatásokról (nemzetfogalmának alakulásában például Böhm Károly) lásd Hatos Pál, A magyar protestantizmus és eszmei fordulata Tisza
Istvántól Ravasz Lászlóig, Múltunk 2005/1., 89–117. A Karl Barth-i teológiai értelmezések hatásáról
lásd Tóth-Matolcsi László, Ravasz László és Bibó István nemzetértelmezései, Beszélő 2005/6–7.,
157–163.
„Istenben nem lehet megkülönböztetni az elhatározást és a kivitelt, nem lehet időileg elválasztani
a szándéktól az eredményt. Istennek állandó munkássága nem egyéb, mint állandó predestináció és
annak állandó végrehajtása.” Ravasz, Az eleveelrendelés…, 93.
„Most vesszük észre, hogy Isten kiválasztása az egyeseken áthat, de az egészre vonatkozik.” Uo., 94.
7
19
20
21
„A protestantizmus vallásos gyökereinek elsődlegessége, a megtámadottság és a fenyegetettségben
való szilárd helytállás követelménye határozta meg az érett, szellemi-politikai befolyásának zenitjére
érő Ravasz két világháború közötti igehirdetését. A fenyegetettség érzésére – vélte – a predesztinációs
hit adhat »megoldást«.” Hatos, I. m., 111.
Uo., 110.
Az eleve elrendelés és az ember megvalósítandó feladatának összekapcsolása a korszakban természetesen
nem kizárólag Ravasznál jelenik meg, hanem például későbbi munkatársánál, Muraközy Gyulánál is:
„A predesztinációnak, mint az általános örök rendelésnek, az emberre vonatkozó formai meghatározása a hivatásban, a küldetéstudatban fejezhető ki. […] A predesztináció ebben az értelemben tehát
rendeltetés, küldetés, hívatás.” Muraközy Gyula, Tragikum és predesztináció = És lőn világosság. Emlékkönyv Ravasz László hatvanadik életéve és dunamelléki püspökségének huszadik évfordulója alkalmából,
Franklin, Budapest, é. n. [1941], 289.
A rövid írás szövegszerű egyezéseket mutat az 1914-ben, a Protestáns Szemlében publikált írásával
((ρ) [= Ravasz László], Kemény Zsigmond, Protestáns Szemle 1914/2., 130–131.), ehhez lásd: Dobás
Kata, A századik évforduló. Megemlékezések Kemény Zsigmond születésének századik évfordulóján = A sors
kísértései. Tanulmányok Kemény Zsigmond munkásságáról születésének 200. évfordulójára, szerk. SzegedyMaszák Mihály, munkatárs Dobás Kata – Pintér Borbála, Ráció, Budapest, 2014, 397–412.
„Az, hogy Kemény Zsigmondot a kora nem értette meg, természetes volt, mert nagyobb volt koránál
és mélyebben vagy magasabban járt, mint korának átlagműveltjei. […] Állapítsuk meg és fogadjuk el,
hogy mi most völgyben járók vagyunk – ha más nem, a mocsarak bizonyítják –, és Kemény Zsigmond
alakja, mint egy elhagyott hegycsúcs, mutatja, hogy valaha micsoda magasságokban jártunk, és nézi,
hogy még meddig szállunk lefelé.” Ravasz László, Gondolatok, 164–165. Ravasz természetesen nem
kizárólag Keményről írt „portrét” (Széchenyi István, Arany János stb.), és ahogy a 19. századi író
arcképében, úgy a többi személynél is előtérbe kerül a példaadás, a nemzet feladatainak szorgalmazása,
s így – hol közvetve, hol közvetlenül – az eleve elrendelés teológiai eszméje is.
Cserg Tamás, Kemény Zsigmond, Zord Idő 1920/2., 37. Csergő cikke később, 1942-ben, a Pásztortűzben is napvilágot látott (Cserg Tamás, Kemény Zsigmond, Pásztortűz 1942/11., 490–492.). Az
1942-es cikkben több szöveghely lerövidítve került közlésre, ezért írásomban az időben korábbi szöveget
veszem alapul, az idézetek onnan származnak.
8
TANULMÁNYOK
Írásában mind a magasban, mind a mélyben rejlő „Kemény-kincsek” felkeresésére
biztatja olvasóit. Az általa használt fellegvár-kép, valamint az azt körülölelő zord
természet képe a szöveg végén található búvárhajó megjelenítésével állítható párhuzamba, továbbá Kemény írói munkásságának, sőt munkamódszerének önreflexív képével mutat rokonságot.22 Hiszen ahogy Kemény leszállt az emberi szívek mélyére,
úgy kell az olvasónak is leengednie hálóját23 és fel- vagy alászállnia a magasságokba
és mélységekbe, hogy megértse ezt a világot. Csergő a kiválasztott olvasók képzetét,
valamint a sokszor hangoztatott népszerűtlenséget is előtérbe helyezi:
Fölötte felhő, köd borong, de ez csak az álmos völgyi lakos szemei elől takarja el
[a fellegvárat], mert aki nem riad vissza a terhes úttól, aki felkapaszkodik a magas hegytetőre, annak szemei előtt teljes pompájában bontakozik ki nagyszerű
méreteivel és rejtve tartott kincseivel… […] Az bizonyos, hogy egyedülálló jelenség a magyar irodalomban. Magasan áll, nehéz a hozzájutás. Nem népszerű,
kevesen ismerik, kevesen szeretik. De az is bizonyos, hogy nagy érték.24
Csergő portréjának kétségkívül érzékletesnek mondható képei közé tartozik a mélység, a víz alatti tér tulajdonságainak taglalása; ezt összekapcsolhatónak véli azzal,
hogy a Kemény által megjelenített világ töredékes, nem mutatja meg a teljességet:
„Sokszögű prizmán át nézi a világot, a törés vonalai kettészakítják a tárgyakat, és
elválasztják a fejet és a lábakat a törzstől, hézagokat támasztanak, s ezekből a töredékekből és hézagokból építi fel csodás épületeit. Ez a világ az ő lelkének vetülete.”25
A szerző szintén említi Kemény Zsigmond erdélyi származását, mindezt pedig
összeköti a 19. századi szerző emberiességével.26 Az emberi jelző jelen esetben azt
jelenti, hogy attól tekinthető valaki emberinek, ha önmagát tárja az olvasók elé. Az
önfeltárás, noha jelen esetben töredékes világértelmezést ad, mégis erénynek tekintendő – olyan erénynek, amelynek megértése nehezen vállalható feladat a befogadónak, de mégis értékként értelmezendő.
Az önfeltárás, a Keménynek tulajdonított belső világ leírása a természettudomány
nyelvéhez köthető. Kemény esetében, az életrajzi olvasattól nyilvánvalóan nem függetlenül,27 visszatérő a boncolásra, az ízekre szedésre, a jellem és/vagy a szereplők
„feltárására” utaló nyelvhasználat. Ezek a Kemény lelkét az értelmezés középpontjába állító szövegek, elsősorban a „feldarabolás”-metafora különféle variációit alkalmazzák; a művekben a jellemek motivációinak, cselekedeteinek megértése pedig ezek
alapján csakis úgy lehetséges, ha előbb apró darabokra szedi azokat a narrátor. 28
A nyelvhasználat azonban nem csupán az orvosi szókészlet bevonására utal, hanem
arra a később szintén visszatérő előfeltevésre is, hogy a hozzáférhetőség biztosított
mind a megformált jellemekhez, mind Kemény Zsigmond lelkéhez, vagyis minél
részletesebb vizsgálat alá vetjük, és minél mélyebbre látunk bennük, annál közelebb
jutunk az igazsághoz, ami pedig időben állandó.
* * *
Az Erdélyi Helikon folyóirat több típusú, elsősorban kanonizációra törekvő eljárást
is alkalmaz a 19. századi szerző esetében. 1930-ban Jancsó Béla 29 közreadja Pálff y
János akkor még kiadatlan feljegyzéseit. Pálff y írásának tárgyalása azért lehet releváns
döntés, mert a szöveg ekkor, az Erdélyi Helikonnal kerül be az olvasói nyilvánosság
terébe, továbbá a hozzá írt kommentár, az aktualizálás mellett, saját érvrendszerét
a Kemény korabeli írásra építi. A közreadott – azóta természetesen már szélesebb
recepciótörténeti utat bejárt30 – szöveg Kemény kanonizációjának, a Kemény-portrénak sajátos szeletét adja: az ott megrajzolt szerző egyrészt számtalan előnytelen
tulajdonsággal rendelkezik, másrészt Pálff y nem a magyar irodalom kiemelt szövegeiként tárgyalja Kemény műveit.31 A természettudományos, elsősorban orvosi nyelvhasználat metaforikája Pálff y szövegében is kiemelt értékelési szempont, az eddig
vizsgált szövegekhez képest azonban ez negatív előjelet kap:
Az ő kedvenc foglalkozása, az emberi szív analizise. De evvel is úgy van, mint
szónoklatával: tárgyszeretete elragadja, megvakítja, s nem veszi észre, hogy hol
28
29
22
23
24
25
26
27
„[…] mély erdők között tar hegygerincen gubbaszkodó ódon fellegvár, mely merészen emeli sötét
üstökét fel az égnek, lábai alatt a völgyben pedig természeti erők megrezdülései tornyosodnak bús tragédiákká.” „Ha óceán az emberi szív, akkor Kemény búvárhajóval szánt benne. Leszáll merészen
a mélybe csodálatos alakú hajójával, s a tengerfenék sajátságos faunájának szemléletében gyönyörködik. […] Ez a világ a költőnek, a költő lelkének megtört világa.” Uo.
„Itt vessük hát meg lábunkat és itt eresszük le hálónkat a mélybe”. Uo.
Uo.
Uo.
„Minden, ami emberi, önmagából indul ki és önmagába tér meg. Erdély e nagy fia a legemberibb
erdélyi író.” Uo.
Kemény Zsigmond Bécsben töltött éveire történő utalás („Bécsbe költözém. Két évig [1839–1840] anatomiai és pathologiai leczkéket jártam.” Kemény Zsigmond levelezése, s. a. r. Pintér Borbála, Balassi–
ELTE, Budapest, 2007, 69.), mely a forrásanyag többszöri vizsgálata után sincs bizonyítva (Vö. Pais
Dezső, B. Kemény Zsigmond a bécsi egyetemen, It 1911/3., 328–329.; Papp Ferenc, Báró Kemény Zsigmond. I.,
9
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
30
31
MTA, Budapest, 1922, 137–156.). Bécsi kutatómunkám eredményeként a korábbiakhoz hasonló
eredményre jutottam: a Bécsi Egyetemi Archívum (Archiv der Universität Wien) hallgatói nyilvántartásában (Studentenevidenz) nem találkoztam a vonatkozó években Kemény Zsigmond nevével.
A kérdéskörhöz lásd Kucserka Zsófia 19. századi jellemkoncepciókat vizsgáló tanulmányát: A mechanikus, a vegytani és az ismeretlen. Jellemkoncepciók a magyar nyelvű regényelméleti és regénykritikai szövegekben a 19. század közepén, It 2012/3., 328–347.
Jancsó Béla 1903-ban született Marosújváron, 1967-ben halt meg Kolozsváron. Közéleti írásait, tanulmányait többek között a Brassói Lapok, az Erdélyi Helikon, a Pásztortűz, az Erdélyi Szemle, a Keleti
Újság közölte. A művészet lélektani és társadalmi szerepének kitüntetett szerepet tulajdonított írásaiban. Tagja volt a Tizenegyek írói csoportjának. Munkatársa volt a kolozsvári Erdélyi Fiatalok főiskolás
lapnak.
Két legkorábbi kiadása: Magyarországi és erdélyi urak. Pálffy János emlékezései, s. a. r. Szabó T. Attila,
Minerva, Kolozsvár, 1939.; Magyarországi és erdélyi urak. Pálffy János emlékezései, s. a. r. Szabó T.
Attila, k. n. [Révai], Budapest, é. n. [1939]
„Első munkája volt egy rapszodisztikus regénye: »Gyulai Pál«. Elszórt jelenetek és jellemezések, összefűzve egymással lazúl bölcseleti elmélkedések, physiologiai és lélektani vizsgálódások által. A regény
művészileg jó lehetett, de még nem találtam senkit, aki végigolvasta volna, még Erdélyi Jánosról sem
hiszem, ki a Kemény szerkesztősége alatti Pesti Napló tárcájában ezen regényt felmagasztalja. Csodálkozom Erdélyin, ki oly sok józan ítélettel bír. Odáig bizonyosan nem sikerül neki sem vinni a dolgot,
hogy valaki ezen tökéletesen elfelejtett Gyulai Pált újból kezébe vegye.” Pálffy János, Báró Kemény
Zsigmond. Pálffy János egykorú kiadatlan feljegyzéseiből, Erdélyi Helikon 1930/2., 118.
10
TANULMÁNYOK
kell megállapodni, nem veszi észre, hogy a művészet műtételbe menyen által.
Ő jellemeit csupaszon fekteti boncasztalra, lemetszve minden húst és inat,
szálakra hasogatva minden izmot és ideget, míg ezen aprólékos, túlszigorú, undorító boncolgatás közben a test: maga a jellem egy undok vázzá válik, mely többé részvétre nem indít. Ő nem a természetet festi, hanem leckét ád a szív- és
lélekbonctanból.32
Azt Jancsó Béla is bizonyára érzékelte, hogy a szövegközlés mint kanonizációs aktus
jelen esetben nem a szokványos módon történik, ugyanakkor a kiadott feljegyzésekhez írt kísérőesszéje nem a mentegetés és felmentés retorikáját használja. Jancsó elismeri Kemény patologikus vonásait, Pálff ynak Kemény jellemére vonatkozó következtetéseit viszont nem fogadja el; ugyanakkor szerinte éppen ez irányítja a figyelmet
emberi tragikumára és vezetheti újraértékelésre az olvasókat és az irodalmárokat.33
Az általa szorgalmazott újraolvasás elsősorban arra irányulna, hogy kimozdítsa a tarthatatlan Kemény–Jókai-ellentétpár „babonáját”. Jancsó szerint Kemény bizonyos
szempontból valóban alulmarad Jókaival szemben,34 ezzel párhuzamosan ugyanakkor irodalomtörténeti vizsgálódásokat szorgalmaz, hogy Keménynek a saját korára
gyakorolt hatása feltárható legyen.35 A szerző, nyilvánvalóan nem csupán Pálff y szövegétől inspirálva, teljes mértékben elismeri, hogy Keménynek kevés olvasója akad,
illetve hogy elsősorban a nehézkes nyelvezet miatt nem népszerű a 20. század első
felében sem. A kevés olvasóval szemben kiemeli, hogy az irodalom kulturális intézményrendszere viszont túlságos elismerésben részesítette.
A Jancsó által megfogalmazott értelmezésnek mindenképpen fontos szempontja,
hogy megpróbálja ráirányítani a figyelmet a Jókai–Kemény-ellentétpár feloldására,
ahogy szerinte teszi ezt az általa hivatkozott Szabó Dezső is. Az utóbbi szerző,
1923-as Panasz című könyve vonatkozó részleteinek36 vizsgálatakor világossá válik,
32
33
34
35
36
Uo., 119.
Vö. Jancsó Béla, Pálffy János Kemény Zsigmondja és a Kemény Zsigmond-probléma, Erdélyi Helikon
1930/2., 121–122.
„Kemény Zsigmondot a hivatalos magyar irodalomtörténet és kritika Gyulai Pál óta a »legnagyobb
magyar regényíró« címével tiszteli meg. S ha a jelző az elgondolást illeti, bizonnyal Madáchon kívül
kevés magyar művész hordozott nagyobb koncepciókat. Viszont, ha a megvalósítást nézzük, feltétlenül
el kell ismerni Kemény rettentő hiányait nemhogy Jókai, de pl. sokszor még Eötvös Józseffel szemben
is.” Uo., 122.
„A helyzet az, hogy Keményt egyfelől igaztalanúl túldícsérte a kritika, másfelől pedig igaztalanúl mellőzi az olvasóközönség. Az olvasóközönséget viszont Kemény rendkívül nehézkes nyelve tartja távol
műveitől. S így a Keményi-mű helyzete ma az, hogy a hivatalos Olimpusra tétel ellenére is a magyar
olvasóközönségnek egy frázisnál nincs több fogalma a magyar irodalom egyik legsajátosabb és legsúlyosabb alakjáról. A Kemény újjáértékelésének ezért legfőbb feladata, hogy korára való befolyásának
essay-szerű feltárásával öntudatosítsa szerepét és még inkább, hogy tanulmányainak gazdag gondolati anyagát: Kemény legmaradandóbb írói értékeit, a magyar olvasóközönség közkincsévé tegye.” Uo.
Szabó erősen átretorizált, didaktikus szövegére csak röviden érdemes kitérni, hiszen a Jancsó-féle
szöveg- és gondolatátvételen kívül nem elemezett műve jelen tanulmánynak. Könyvének érdekessége,
hogy éppen a „mélység” metaforikája ellen érvel: „Szokás náluk – és ezt intelligenciájuk fokmérőjének
tekintik – Kemény puszta nevére eltikkadni, mély gondolatokban örvényleni, Kemény csodálatos és
párját nem találó jellemzésére himnuszt zengeni, Balzacot említeni melléje és panaszkodni, hogy a
nagy közönség azért nem olvassa, mert profánum vulgus és nem érti meg e mély művek mélységeit.”
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
11
hogy Jancsó jelen esetben is37 a Szabó Dezső-féle hagyományt olvassa újra, a Szabó
által alkalmazott retorikát ugyan tompítva, de végeredményben ugyanazokra a következtetésekre jutva.
Ahogy arra legújabban Szajbély Mihály tanulmánya is felhívta a figyelmet, a sztereotípiák „a tudományos kutatásoknak is elkerülhetetlen eszközei […], de elkerülhetetlenül az elégedetlenség érzését keltik a gondolatmenetben rövidítések által képviselt problémakörök szakértőiben.”38 Szajbély két regény összehasonlító értelmezését
választja a sztereotípia feloldási módszeréül, az irodalomtörténeti előzmények felvázolását követően. Vizsgálódása ugyan nem tér ki az egyéb, a korábbi „feloldási kísérletekre”, írása elsősorban arra mutat rá, hogy az ilyen jellegű szembeállítások olykor
részigazságokra és egyszerűsítő eljárásokra épülnek.39 Szabó Dezső és Jancsó Béla
gondolatmenet és értelmezés tekintetében szorosan összefüggő írásai azonban nem
találják meg a megfelelő eljárást az ellentétpár megszüntetésére. Ez azonban csupán
szövegeik ilyen jellegű sikertelenségére utal, az általuk felvázolt szándék mégis fontos törekvés, ugyanis kultuszromboló szándéknak is értelmezhető. Ugyanakkor
ilyen irányú gesztusaik mögött egy nagyon is egyértelmű elképzelés és egyben illúzió áll: ha az eddigi recepció megtisztítódik a félreértésektől és hamisnak érzett elképzelésektől, akkor egy megragadható és tiszta Kemény-kép tárulhat az olvasó elé.
A törekvés itt sem kifejezetten a művek minél részletesebb megismerésre irányul,
ahogy az például Csergő Tamás írásában is látható volt, hanem Kemény életének,
jellemének és lelki életének feltárására, melyen keresztül megérhetővé és teljes mértékben hozzáférhetővé válnak szövegei is.
Jancsó Béla szövegéhez képest öt évvel később, 1935-ben, szintén az Erdélyi Helikonban megjelenő szövegében I. Szemlér Ferenc három fő téma köré szervezi Keményportréját: 1. tragikus lélek és jellem – mind a szerzőre, mind a műveiben szereplőkre
vonatkozóan, 2. a végzet, 3. a történelem. A Szemlér-szöveg is a már ismert retorikát
követi, lélektani megközelítéséből egy tragikus lélekábrázolást bont ki, s ezt összeköti a végzet és a szükségszerűség mindent felülíró elképzelésével. Állításait tehát
mind Kemény életpályájára, mind műveire kiterjeszti: a regények szereplőinek és a
szerző (tragikus) sorsa összekapcsolódik.40 Míg Szemlér a regényekben kifejezetten
37
38
39
40
A szerző szerint a nem-olvasásra más magyarázat van, és ennek oka a Kemény által alkalmazott jellemzés-technikában található meg: „Kétségtelen, hogy ez a kiváló elme némely alakját nagy pszihológiai [!] ismerettel és éleslátással jellemzi. De jellemzi lélektanilag analizálva, dissertálva, nem művészi
eszközökkel, nem az élet millió megmutató élő mozdulatával, hanem tudományos eszközökkel, keresztmetszet-preparációkkal. Kemény ilyenkor esszéket ír regényeiben is, melyek intelligensek, hatnak az
intelligenciára, de nem alkalmasak arra, hogy a művet mint élő életet átlobbantsák az olvasóba.” Szabó
Dezső, Panasz. Újabb tanulmányok, Ferrum, Budapest, 1923, 74.
Erről lásd részletesen: Cseke Péter, Sorskérdések hálójában. Ady, Móricz és Szabó Dezső hatása az
Erdélyi Fiatalokra, Kortárs 2009/4., 85–92.
Szajbély Mihály, Kemény és Jókai = A sors kísértései, 347.
Kemény és Jókai esetében például a sokat hivatkozott Gyulai Pál-írásokról mutatja ki, hogy azok
alapján a tökéletes regényt „a Jókaival egybegyúrt Kemény alkothatta volna meg.” Uo., 349.
„Mintha a Kemény életét kormányzó végzetszerű befolyások ide is elhintették volna az ellentétek magvát: Kemény egész életén keresztül két hivatás között vergődött.” I. Szemlér Ferenc, Báró Kemény
Zsigmond, Erdélyi Helikon 1935/5., 314.
12
TANULMÁNYOK
a végzetességet emeli ki, kiiktatva azokban a véletlenek lehetőségét, addig Kemény
történelemszemléletéből a történeti szellem érvényesülését olvassa ki:
A történeti szellemmel rendelkező ember szemében a történelem ha nem is logikus, de feltétlenül egységes folyamat, mely kitartó következetességgel folyik
egyelőre ismeretlen irányok és célok felé. Nem determinizmus ez, mint ahogy
egyes elemzők állítják, hanem csupán az életjelenségeknek magasabb szempont szerint való összefogása, ami biztonságot ad az itéletnek s mentesíti a szellemet az oktalan lázadozástól.
Vagyis Szemlér szerint Kemény történelmi vonatkozású munkáiban nem a determinizmus – a szöveg nem feltétlenül ad eligazítást arra nézvést, hogy pontosan milyen
jelentést is tulajdonít ennek a kifejezésnek – érvényesül, hanem egy magasabb szempontú rálátás, amely alapján meghozhatóak bizonyos ítéletek és döntések.
Intézményes kultuszépítés és Kemény Zsigmond Zord idő című regénye
A Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság 1914-ben megjelentetett egy ünnepi
kiadványt Kemény Zsigmond születésének századik évfordulójára.41 Tóthfalusi
József, a Társaság akkori elnöke előszavában részletesen ír a kötetet életre hívó elképzelésekről;42 a bevezető szövegében a marosvásárhelyi közönség kiszolgálásán
messze túlmutató tervek egy nemzetinek nevezett paradigmába helyezik Kemény
Zsigmond örökségének ápolását. Ez utóbbi kötelesség teljesítése, a hódolaton túlmenően, szintén nem egyéni, hanem közösségi célokat szolgál az előszó szerint. Jancsó
Elemér és Csergő Tamás portréjával megegyezően a Tóthfalusi által használt beszédmód is az erdélyi öntudat megszilárdítására irányul. Kemény Zsigmond munkássága
tehát ismét olyan kontextusba helyeződik, amely szerint nemzeti, erdélyi és nem
utolsósorban kulturális célokat lehet megvalósítani a 19. századi író munkásságának
előtérbe helyezésével.
A Társaság névadójához köthető munkásság természetesen közel sem merült ki
egy ünnepi antológia kiadásában. A Marosvásárhelyen megalakult Kemény Zsigmond
Társaság már 1876-os alapszabályában lefekteti, hogy a székely-magyar nyelvészeti
és népköltészeti emlékek összegyűjtésén túl célja Kemény Zsigmond munkáinak kiadása is.43 A Kemény Zsigmond Társaság többféle rendezvényt, illetve fórumot (pél41
42
43
A kiadvány felépítéséről és az előszóról lásd részletesen lásd Dobás, I. m.
Tóthfalusi József, Bemutató = A Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság Évkönyve, szerk. Lvy
Ferenc – Schmidt Béla – Trózner Lajos, Kemény Zsigmond Társaság, h. n. [Marosvásárhely],
1914, 3–4.
A Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság levelesládája. Levelek, iratok, adatok (1876–1948), s. a. r.
Marosi Ildikó, Kriterion, Bukarest, 1973, 303–304. A művek kiadásával kapcsolatosan Gyulai Pál,
aki állítása szerint rendelkezett a kiadási jogokkal, tiltakozását nyújtotta be. A Kemény Zsigmond
Társaság akkori elnöke, Báró Apor Károly és Tolnai Lajos titkár a Maros-vidék című lap 1877. április
26-i számában nyilatkozatot tett közzé, melyben elhatárolódnak mindenféle jogsértő magatartástól.
Uo., 574.
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
13
dául novellapályázat) hirdetett közönségének, s noha arról korántsem lehet beszélni,
hogy Kemény Zsigmond munkásságának kitüntetett figyelmet szenteltek, néhány
eseményen ennek is teret biztosítottak. Ezt bizonyítja a 1929. december 2-án megtartott ünnepély programja is, mely szerint a Zord idő részletéből, Bujdosó Királyasszony
címmel „ünnepi játékot” adtak elő, később pedig, 1931. május 17-án Jancsó Béla
Kemény Zsigmond-esszéjét olvasta fel a Társaság rendezvényén.44
A Társaság adta ki 1919-től egészen 1921-ig a Zord Idő című folyóiratot is, melynek szerkesztője 1920 decemberéig Osvát Kálmán volt.45 A lapnak és a Kemény
Zsigmond Társaságnak igen széleskörű személyi és intézményközi ismerettsége lett
idővel, erről tanúskodik a kiterjedt és már nyomtatásban is olvasható levelezés, illetve
a több neves és helyi író-költő szereplése a különböző felolvasóesteken. Tabéry Géza
(a nagyváradi Magyar Szó szerkesztője) Zord idő című versét szintén a Kemény Zsigmond Társaság felkérésére írta, annak félszázados jubileumi ünnepségére.46 A művet
fel is olvasta Tabéry 1929. december 2-án az ünnepélyen, a költemény címe és alcíme
a következő volt a műsorprogram leírása alapján: „Zord idő. Báró Kemény Zsigmond
emlékezetére, ünnepi költemény”.47 Tehát a mű felkérésre íródott, kifejezetten egy
ünnepi alkalomra, az emlékódák és más műfajú, szóbeli megemlékező szövegekhez
hasonlóan. Noha a verset erre az eseményre írta Tabéry, 1931-ben publikálta is a
Pásztortűz folyóirat január 25-i számában. A szöveg alatt található leírás itt már
részletesebb: „Báró Kemény Zsigmond az 1848–49-i szabadságharc leveretése után
Nagybányán, Thurmann Antal házában rejtőzve írta legnagyobb regényét, a »Zord
idő«-t. Ezt a verset a bujdosó regényíró emlékére írtam kegyelettel.”48 A megidézett
történelmi esemény, illetve a kanonizáló gesztus kiemelendő az idézetből: a regény
megírása időpontjának és a szabadságharcnak az összekapcsolása történeti kontextusba helyezi a Kemény-mű keletkezését. Tabéry a Zord időt az életmű legfontosabb
darabjának tartja, ennek megfelelően versében is központi szerepet kap a regény.
44
45
46
47
48
Vö. Mózes Huba, Dsida Jenő és a Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság, Forrás 2014/6., 65.
A lap működéséről Kuti Mária tanulmánya ad részletes leírást: Kuti Mária, A Zord Idő élete és
elmúlása = Zord idő. Antológia, Mentor, Marosvásárhely, 1998, 5–17.
Erről két levele is tanúskodik, melyeket Sényi Lászlónak, a Társaság főtitkárának írt: „Megkísérlek
írni valami erre az alkalomra szóló, Kemény Zsigmond vonatkozású költeményt, bár már rég múlt,
amikor a lant húrjait pengettem”. „A vers, amit a jubileumra szántam, helyesebben írtam, Zord idő
címet visel. Azokra a körülményekre van benne allúzió, amelyek között Kemény Zsigmond ezt a
regényét megírta a világosi katasztrófát követelő [!] bujdosó periódusában. Ha műsoron kinyomtatjátok
a számomat, e vers címe után zárjelben, kérlek, méltóztassátok odaírni, hogy: – „Kemény Zsigmond
emlékezetének.” (1929. okt. 27. és nov. 20.) = A Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság levelesládája, 181., 187.
Uo., 379.
Tabéry Géza, Zord idő, Pásztortűz 1931/2., 42. Azt Papp Ferenc, Kemény Zsigmond életrajzírója is
alátámasztja, hogy Kemény 1849-ben Nagybányán, a Thurmann családnál talált menedéket, a Zord
idő megírását vagy annak megkezdését azonban nem említi. Ezt nem is lehet valószínűsíteni, hiszen
a regény első részének befejezése csak az 1857. év második felére tehető. Vö. Papp, I. m., II., 3, 418.
A nagybányai helyi kulturális emlékezetben mindenesetre a mai napig ez az elképzelés tartja magát:
„1849-ben – a szabadságharc bukása után – Nagybánya ismeretlenségébe és csendjébe rejtezkedett
egy időre Kemény Zsigmond. Itt írta a Zord idő-t.” Takács Péter, Várak, várkastélyok, kúriák Szatmár
megyében, Szabolcs-Szatmár-Beregi Levéltári Évkönyv 2008/18., 188.
14
TANULMÁNYOK
A „zord idő” metaforikája három történelmi időponthoz kapcsolódik: Mohács, az
1848–49-es szabadságharc és a vers írásának idejéhez.
Derült azóta ég és beborult.
Dalolt a nép és új halálba hullt.
Intett szebb jövő s visszatért a mult,
De multával két régi zord időnek
Mibe higgyen, kinek harmadik
Adatott újúlt végzetül?
Hol az új fény a vén torony felett,
A sorvadt jelen gyászéjtszakában?49
A történelem ciklikus ismétlődéseit a „zord idők” határpontjai jelölik ki. Az idő
ilyen típusú szegmentálása azonban nem csupán a ciklikusságot hivatott sugallni,
hanem így teremtődik meg a vers jelenével való kapcsolat, az aktualizálás lehetősége
is. A két tragikusságában hasonló történelmi időpont összekapcsolásával a lírai én
válaszokat vél kapni, vagyis az általa megidézett regényből, illetve annak keletkezési
körülményeiből kiolvashatónak tart válaszokat a saját jelen idejére vonatkozóan.
A zord jelen, a tragikus történelmi határpont megélése kérdésekkel teli; a hit és a
fény keresésének igénye a vers tanúsága szerint azonban megvan. A szöveg válasza
kultikus gesztus lesz: a végzetként kapott tragikus jelen elviseléséhez a lírai én itt is
szakrális magasságokba emeli Kemény Zsigmond alakját. Egyfelől a „tollával helytálló” író,50 másfelől a sötétségben világító csillag képével:
Szelid kiégett arcából kék szemek
Sütnek csillagként reánk valahonnan,
S mint morzéjel egy messze túlvilágból
Villan és zárul le pislogva a szem.
A holt írónak néma nézéséből
Int a Zord idő régi jelszava:
– „Kövesse kiki vezércsillagát!”
Az égen feltűnő csillag metaforája mindenképpen továbbgondolásra érdemes kép, hiszen a vers több szöveghelyen is használja a sötétség–világosság ellentétezését. Ezek
alapján nem nehéz arra a következtetésre jutni – s ez megegyezik a fogalom elsődleges jelentésével is51 – hogy a (vezér)csillagot csak akkor látni, ha sötét van. A sötét
és a „zord idő” összekapcsolásán túl tehát egy viszonylag egyszerű és sablonos el49
50
51
Uo.
„S az űzött író zord idők cudarját / Acéltollával éjjel hessegette” Uo.
A vezércsillag jelentése a Czuczor–Fogarasi szótár meghatározása szerint a következő: „Csillag, mely
az éjjeli, kivált tengeri utasoknak irányul, eligazodásul, s mintegy vezérül, kalauzul szolgál. Különösen
oly csillag, vagy csillagzat, mely az évnek minden szakában, s egész éjen által látható, milyen pl. a
gönczölszekere. Átv. ért. am. vezérelv, vezérszabály.” Czuczor Gergely – Fogarasi János, A magyar
nyelv szótára, IV., Emich, Pest, 1862, 1000.
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
15
képzelés bontakozik ki: a vezérelveket, a vezérelveket közvetítő alakokat akkor kell
követni, akkor adnak segítséget és akkor lehet hozzájuk fordulni, ha a történelmi
pillanat tragikus. Ezen kultuszteremtő gesztus tehát nem egy statikus példakép felállítását jelenti, amely állandó jelleggel a nemzet panteonjában áll, hanem kiemelt
jelentőséget tulajdonít neki történelmi helyzettől függően.
Az emblematikus, az egész műre kiterjeszthetőnek vélt jelszóval (amely a versben
kétszer is idézésre kerül) a vezércsillag-motívum kerül előtérbe. A vezércsillag mindkét jelentése érvényesül: egyszerre érthető valóságos égi jelként és átvitt értelemben
vezérelvként is. Ez a jelentésképzés leginkább magába fordulónak tekinthető: az
a jelszó, a vezérelv, hogy a vezérelvet kövessük. Ezzel párhuzamosan Kemény alakja
is ugyanebben az értelmezési körben mozog, hiszen a túlvilágról jelezve az őt figyelőknek csillagként és vezérelvet mutatóként is megjelenítődik – vagyis jel(zés) és
jelentés, példa és tartalom egy időben.
Az idézett mondat a Kemény-regény utolsó mondata, Tabéry versében ez éppen
ellenkező pozícióba kerül: „Amíg a vendég rótta a betűt: / …»Zord idő. Regény.
Kövesse kiki / Vezércsillagát!«52 Vagyis a mondat úgy is értelmezhető, mint a regény
mottója, tényleges jelszava, ami így az egész műre érvényesíthetővé válik. Az emlékódák, emlékbeszédek kapcsán Porkoláb Tibor már több ízben jelezte, hogy az ilyen
típusú szövegegyüttesen egyrészt kevéssé kérhető számon bármiféle esztétikai érték,
másfelől – mindezt tágabb módszertani kontextusba helyezve – a kultusztörténeti
jelleggel bíró vizsgálatoknak nem célja bármiféle referencialitás vagy igazságérték feltárása, sokkal fontosabb az adott jelenség megmutatása, társadalmi, irodalomtörténeti környezetbe való elhelyezése.53 Efelől megközelítve az utolsó mondat mottóként
való kezelése nem félreértelmezés, hanem a vers kulcsmondatának alátámasztására
szolgál, mivel a Kemény-mondat azon értelme, mely szerint a „ki-ki kövesse” arra is
utalhat, hogy nem mindenkinek azonos a vezércsillaga,54 nem felelne meg a vers tematizált szándékának. Kemény Zsigmond mint példa Tabéry-nál is közösségi érdeket
szolgál, vagyis a fenyegetett történelmi helyzetben való helytállást szorgalmazza egy
olyan példakép felmutatásával, aki hasonló történelmi helyzetben már helyt állt.
A 19. században a panteonizáció egyik kiemelt mozzanata a halhatatlanná nyilvánítás,
mely a nemzeti panteonba emelés aktusában realizálódik. Kemény Tabéry versében
úgy válik halhatatlanná, hogy örök jellé változik, amely ugyan nincs jelen az élők között, de jelenléte mégis megtapasztalható vezércsillag formájában.
A Zord idő tehát kanonikusan kiemelt mű a vizsgált szövegegyüttesben, ezt bizonyítja Makkai Sándor elemzése is a regényről. Makkai éppen úgy elvégzi az aktualizációt, mint Tabéry verse, sőt éppen azt állítja, hogy a mostani idő teszi igazán ak52
53
54
Tabéry, I. m., 42.
Porkoláb, I. m.
A mondatot Hites Sándor is kiemeli a Zord időt elemző tanulmányában, s noha más szempontból,
de szintén nem tartja megnyugtató tanulságnak a szentenciát: „a regény egészével összevetve éppen
a természet állóképszerű rendje illetve a politikatörténet és a magánélet időbeliségének dinamikája
közti feszültséget nyomatékosítja.” Hites Sándor, Prognózis és anakronizmus. A Zord idő mint
politikai példázat = (Tév)eszmék bűvölete, szerk. Jeney Éva – Szegedy-Maszák Mihály, Akadémiai,
Budapest, 2004, 161.
16
TANULMÁNYOK
tuálissá és értelmezhetővé a Kemény-művet.55 Mielőtt azonban rátérnék Makkai
Zord idő-elemzésére, egy időben korábban keletkezett írását érdemes megvizsgálni;
a későbbi, 1932-es írás ugyanis visszautal az 1925-ben megjelentre. Ez utóbbi, mely
a Kemény Zsigmond lelke címet viseli, Jancsó Elemér Ifjú Erdélyben és Csergő Tamás
Zord Időben megjelent szövegéhez hasonlóan itt sem csupán a közös idő, hanem
a közös tér összekapcsolható erejére hivatkozik, vagyis alapvetésként kezeli, hogy
Kemény Zsigmond erdélyi származása összekötő kapocs az író és az értelmező
(közösség) között.56 Makkai az értelmezés aktusára is kiterjeszti a kapcsolatot, azt
állítva, hogy mivel egy erdélyi lélek megismerése törekvésének célja, ezért ezt csakis
kizárólag egy erdélyi magyar értheti meg teljes valójában a sorsközösség eszménye
okán. Felvetődhet a kérdés, hogy Makkai olvasata szerint melyek azok a közös jellemvonások, amelyek mentén kibontható az erdélyi jellem.57 Az egyéni lelki vonásokat
a szerző a nemzet szolgálata eszméjének rendeli alá: az alapvetően tragikus, komor
világlátás, az önnevelés, az erkölcsileg elítélhetőnek tartott jellemvonások („szilaj
érzékiség”) megzabolázása, a kívülálló világszemlélet miatt lehet Kemény Zsigmond
a kollektív képviselet egyik alakja. Vagyis Makkai szerint a sztoikus58 és a lemondó
életmód alkalmassá teszi a 19. századi szerzőt arra, hogy útmutatást adjon mind
a jelen, mind a jövő nemzedékének: „Mi, erdélyi magyarok, a Kemény Zsigmond
felidézett lelkébe nézve, hálával gondolunk reá, aki a mi erdélyi hivatásunk nemes
öntudatát előttünk hordozta és éjszakánkat bevilágítva, ma is kötelességünk rendületlen teljesítésére ösztönöz.”59 Az „életen kívül” helyezés gesztusa60 azonban nem
55
56
57
58
59
60
Erre mind az esszé elején, mind a végén találunk utalást: „Most a könyv alapján az íróról szeretnék
nehány vonást rajzolni meg, ami talán szokatlan és új vele kapcsolatban. Ezeket a vonásokat a Zord
idő csak a mostani idő zordságában tárta fel, régebben rejtve maradtak előttem. És ez a körülmény
épen annyira jellemző az íróra, mint reánk és korunkra nézve s indokul szolgál arra, hogy aktualitást
adjon Kemény Zsigmondnak minden külső jubileumi aktualitás nélkül is […] Zord időnek kellett
eljőnie reánk és az egész világra, hogy nagy szenvedések kapcsoljanak társaságba vele és fölszakadjon
számunkra a Zord idő ítélő és vigasztaló mélysége. Aki most olvassa Kemény művét, az hódolattal és
hálával fogja meglátni a költő homlokán »társaságunk legfelsőbb rangjának jelét«.” Makkai Sándor,
Zord idő = U., Erdélyi szemmel, Erdélyi Szépmíves Céh, Kolozsvár, 1932, 88., 110.
„Nemcsak az a körülmény, hogy teljesen erdélyi családból származott, hogy az erdélyi természet adott
életének külső miliőt, hogy az erdélyi mult szolgáltatta költészetének legszebb tárgyait, hanem sokkal
inkább az, hogy lelkét legkisebb gyermekkora óta az erdélyi szellem sajátosságai ihlették, teszik őt erdélyivé.” Uo., 84. Nem kifejezetten a Kemény-portrékba illeszthető, de ugyanezzel az érvrendszerrel
dolgozó példa Venczel József 1930-ban publikált írása is: „Kemény népies alakjai is elhalványulnak
Petőfi és Arany tipikusan magyar alakjai mellett, de egy vonásuk meglepően jellemző és ez a transzilvánisztikus gondolkozás (persze nem beszélve nem erdélyi vonatkozású műveiről, melyeknek értéke
úgyis csekély az irodalom szempontjából). Kemény alakjaiban, valamint falujában van valami erős
erdélyi íz, csak az a kár, hogy ezt a hatalmas transzilvánisztikus festést inkább az úri rendnél alkalmazta,
a falu nála, valamint Jósikánál is, csak epizód-szerepet tölt be.” Venczel József, A magyar falu XIX.
századbeli irodalmunkban, Erdélyi Helikon 1930/9., 767–768.
A jellem ilyen típusú nemzetkarakterológiai megközelítésének 19. századig visszanyúló hagyománya
van, ehhez legfrissebben lásd Kucserka Zsófia, Az egységes és a szétfeszített jellem rajza. Kemény
Zsigmond: A két Wesselényi Miklós, Széchenyi István = A sors kísértései, 108–130.
Ennek kultuszteremtő előzményei szintén a 19. században gyökereznek: Takáts József, Gyulai, emlékbeszéd, kanonizáció = U., Ismerős idegen terep, 234–253.
Makkai Sándor, Kemény Zsigmond lelke = U., Erdélyi szemmel, 86.
„Sokszoros csüggedés és kudarc között el is jutott végzetének hideg szemléletéig, hogy számára az élet
nem termi a boldog résztvevők örömét, de közvetlen szenvedéseit sem s hogy szerepe csak a messzelátók
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
17
csupán a sztoikus világszemléletre, de a keresztényi példamutatásra is utal, ezzel a
gesztussal pedig Kemény Zsigmond a nagy nemzeti panteon halhatatlan ikonikus
figurái közé helyezhető. Makkai szövegének idézett, utolsó bekezdése tulajdonképpen egyesíti az eddig használt metaforákat, képeket, valamint elképzeléseket: a(z erdélyi) hivatás teljesítéséhez köthető öntudatot, a (vezér)csillag-motívumot, valamint
a kirótt feladatok ösztönző mivoltát.
Makkai Sándor Ravasz László egyik legelső tanítványa volt Kolozsváron, tanára
munkásságát Makkai részletesen és behatóan ismerte, erről tanúskodik a Ravasz hatvanadik születési és püspökségének huszadik évfordulójára kiadott emlékkönyvbe
írt Ravasz László igehirdető útja című tanulmánya is.61 Az erdélyi hivatás gondolata
nyilvánvalóan ezért sem állt messze Makkaitól, ahogy az sem, hogy az isteni elrendelést feladatként értelmezze – vagyis Keményt ennek a hivatásnak az örököseként
kezelje, és éppen ezért példaként is állíthassa az olvasók elé.
Makkai Zord idő-elemzésében a szinte minden eddigi írásban felbukkanó mélység–magasság-képpel próbálja érzékeltetni fiatalkori olvasmányélményét. Múlt és
jelen kapcsolata Keménynél vélekedése szerint egyértelmű:
nála a mult nem menekülés a jelen kérdéseitől és jajjaitól […] hanem a magyar
lélek nagy önleleplezése, nagy bűnbánata és elszánása, egységének, magvának,
kontinuitásának hatalmas vallástétele, mely változó körülmények és külsőségek között változatlanul hirdeti az ítéletet a bűn felett és az új életet annak,
ami érdemes is, képes is élni egy nemzet jellemében.62
A magyarság egysége és lényegi tartalma tehát állandónak gondolható el Makkai
szövegében, ennek az állandóságnak kell megfelelni a különböző korokban – s hogy
nem minden kor egyforma, azt mind Makkai, mind a már idézett Ravasz László
hangsúlyozza; ezért lehetséges az, hogy Keményt bizonyos korok nem érthetik meg.
A feladat tehát az, hogy minden időben ennek a rögzített pontnak az elérésére törekedjék a közösség, s ebben a(z) – itt szinte isteni attribútumokkal felruházott (ítélet
a bűn felett és új élet adása) – szépíró lehet nem csupán példa, de mindig jelenlévő
alak is, halhatatlan mivoltában.63
61
62
63
kivül- es felülálló, mindenből kizárt és mindent tárgyként néző szemlélete lehet s míg mások szeretnek és gyűlölnek, szerettetnek és gyűlöltetnek, addig ő mindezeken kívül csak láthat és láttathat.” Uo., 82.
Itt kell visszautalni I. Szemlér Ferenc Kemény-portréjára is, amelyben a szerző szintén egy magasabb,
életen kívüli szempont érvényesítését vélte felfedezni Kemény történelemszemléletében.
Makkai Sándor, Ravasz László igehirdető útja = És lőn világosság, 9–58.
Makkai, Zord idő…, 92.
Jelenlét és portré/arckép kapcsolatához lásd: „Például amikor egy ismert személyiséget, akinek már
van bizonyos nyilvános elismertsége, az arcképben reprezentatívan ábrázolnak. A kép, amelyet a városháza csarnokában, az egyházi palotában vagy egyebütt kifüggesztenek, az illető jelenlétének része.
A reprezentatív arcképben ő maga van jelen, a maga reprezentatív szerepében.” Hans-Georg Gadamer,
A szép aktualitása = U., A szép aktualitása, ford. Bonyhai Gábor és mások, T-Twins, Budapest, 1994,
55–56. Mindez felveti azt a kérdést is, hogy az irodalmi portrészöveg mint olyan, nem tekinthető-e
ugyanolyan egyfelől „halott” matériának mint egy fotó, másfelől időben folyton jelen lévő „élő” reprezentációnak is.
18
TANULMÁNYOK
Röviden érdemes kitérni a fentieken túl a tragikum és eleve elrendelés kapcsolatára is a Zord idő-értelmezésekben, noha a tárgyalt írások korántsem tulajdonítanak
neki akkora jelentőséget mint a közösségi és ezáltal társadalmi és nem utolsósorban
politikai célokat megvalósítani kívánó elképzeléseiknek. Csergő Tamás korábban
már idézett írása a Zord idő tragikumát szenvedély, emberi gyengeség és a „sors végzetes elrendelése” hármasságában gondolja el.64 Ezzel szemben Makkai értelmezése
kizárólag a történelmi időnek tulajdonít jelentőséget, amikor a regény palotabeli éjjeli
tanácskozását elemzi: az államférfiak és Izabella véleményütközését a történelem
alakulásának példázataként65 olvassa, ennek pedig kiemelt alakja Werbőczi lesz,
aki egy személyben testesíti meg a tragikumot és a tragikus történelmi időszakot. 66
Makkai értelmezésében a történelem alakulása dinamikus, de elrendelt terv szerint
működik – Werbőczi elhibázott hozzáállása ugyan nyilvánvaló, de bukását tragikusnak érzékelhetjük. Az elrendelés retorikája mentén ez is egy magasabb rend akarata,
eszköz a nemzeti „megtisztulás”67 útján.
Sorskérdések?
A tárgyalt szövegek az idő és tér nemzetiesítésének aktusát68 végzik el az elrendelés,
az isteni, de mindenképpen egyfajta transzcendens akarat teljesítésének kötelezettségében, amely ezen aktus véghezviteléhez vezet, s ebben Kemény élete és művei szolgálhatnak segítségül az olvasóknak. A befogadók szegmentálása komoly és nem komoly olvasókra azonban további következtetésekhez vezet, még abban az esetben is,
ha jól látható, hogy ezen gesztus már a Kemény korabeli recepcióban is jelen volt,
hiszen ennek átvétele és hangsúlyozása saját elképzelést hivatott alátámasztani. Jelesül
azt, hogy nem mindenki választotta (az elrendelés gondolatköre szerint: nem is választhatta) a felvázolt olvasói, értelmezői utat, annak ellenére, hogy ez itt isteni akaratként reprezentálódik. A szövegek szakrális nyelvhasználatát kölcsönvéve: a mélységbe
való betekintés, alászállás, illetve a magasság meglátása, annak elérése olyan feladat
és kötelesség, amelyet nem tesz meg mindenki – vagyis a kiválasztottság gondolatköre
itt is érvényesül, ami köztudottan a kultikus nyelvhasználat állandó paneljei közé
64
65
66
67
68
Cserg, I. m., 37.
Vö. Hites, I. m., 133–142.
„Kemény Werbőczi alakjában mintázta meg minden zord idők magyar tragikumát.” Makkai, Zord
idő…, 94.
Uo., 100.
Vö. Gyáni Gábor, A tér nemzetiesítése. Elsajátítás és kisajátítás = U., Az elveszíthető múlt. A tapasztalat mint emlékezet és történelem, Nyitott Könyvműhely, Budapest, 2010, 240. És bár jelen tanulmány
nem teszi központi kérdésévé, egy lábjegyzetet mégis érdemes szentelni Kemény Erdély-képének jelzésére: Keménynek az erdélyi Unióról írt publicisztikájáról lásd Filep Tamás Gusztáv, Sok zaj egy tojáslepényért. Kemény Zsigmond a nemzetiségi kérdésről = A sors kísértései, 17–31. T. Szabó Levente is kiemeli, hogy az Erdély-képzetek kialakításában „nem akármilyen hatással bírnak a 19. század közepén
az Erdélyt tematizáló Jósika- vagy Jókai-szövegek […], hogy Gyulai Pál, Kemény Zsigmond vagy
Pálff y Albert némely szövegét ne is említsem.” T. Szabó Levente, Erdélyiség-képzetek (és regionális
történetek) a 19. század közepén = U., A tér képei. Tér, irodalom, társadalom. Tanulmányok, KompPress – Korunk, Kolozsvár, 2008, 83.
DOBÁS KATA: MÉLYSÉG ÉS MAGASSÁG
19
tartozik. A mélység és magasság metaforikájából egy következtetés biztosan levonható: Kemény jelleme, lelke, művei semmiképpen nem a földi szférához soroltatnak.
Ez a sajátos metafizika lesz alkalmas arra is, hogy egy kollektív képviselet létrejöjjön.
A képviselet a tragikus (történelmi) eseményeket elviselő és megíró szerző sajátja lesz,
aki egyszerre állt helyt (a saját vágyak, jellemvonások legyőzésével) magánéletében
és a társadalmi viszonyokban is. Emellett, az olvasótábor szétválasztásánál maradva,
a bibliai történetekre építő beszédmód bizonyos részei is felfedezhetők a nyelvhasználati módozatokban, szintén a kiválasztottság eszméjét helyezve a középpontba. Ez
kétféle, egymással szorosan összefüggő modell szerint épül fel: 1. a sorscsapás értelmében: a csapás elviselése, a próbatétel kiállása tanúságtétel is Isten előtt,69 2. a korabeli református nyelvhasználat alapján: (erdélyi) magyarnak lenni annyi, mint az
eleve elrendelésre, ebből következően pedig a helytállásra, a nemzeti feladatokban való
részvételre igent mondani, vagyis elfogadni az elhívást mind egyéni, mind kollektív
értelemben. Ez azonban nem választás kérdése, hiszen a hit is Isten kegyelmi ajándéka, hiánya pedig szintén Isten elrendelése.
A történelmi helyzet, a tér, amelyben ez az értelmező közösség elgondolta saját
magát, aktualizálhatónak vélt olyan, a Kemény-művekből kiolvasható, kapcsolódási
pontokat, amelyeket a saját válaszok és identifikációs gesztusok mentén bontott ki.
A Trianon utáni Románia területén élő magyar nyelvű értelmezőközösség által – noha
ennek szövegszerű nyomai már korábban is kibontakoztak,70 s ez a korszakhatár
megvonásának esetlegességére is utalhat – megalkotott művekben a Kemény Zsigmond-i életmű fontos szerephez jutott. Jellemének és műveinek értelmezése felerősödött, az erdélyi hagyomány és öntudat egyik kiemelt örökösének és folytatójának
tekintették. A szövegek már elemzett retorikája és nyelvhasználata kultuszteremtő
szándékkal is fellépett, s ehhez nem csupán a megjelent szövegek, de társadalmi események is alapul szolgáltak. Az öröklött értelmezői hagyományból olyan szempontokat emeltek ki, amelyek elsősorban a saját hagyomány és identifi káció megerősítésére szolgáltak, ha szükséges volt, akkor akár az egyén életútját is befolyásolni kívánó
gesztusokkal. Mindezek magától értetődő módon a korabeli, Keményre vonatkozó
kultusz természetéről is sok mindent elárulnak: a részben már készen kapott kultuszhagyomány kiegészül újabb részletekkel, s egyrészt személyesebbé válik abban
az értelemben, hogy a szerző személye lesz a megértés tárgya, másrészt el is személytelenedik a tulajdonított szakralitásnak köszönhetően.
A Jókai–Kemény-ellentétpár feloldására tett kísérlet is elhelyezhető e kultusz
természetrajzán belül: a látszólagos kultuszromboló meglátások értelmező igénnyel
párosulnak. Kemény leválasztása Jókairól az önmagában való szemlélés illúziójából
táplálkozik: ha lebontódik a korábbi értelmezési stratégia, akkor Kemény élete, jelleme, művei, melyek egymással azonosnak tételeződnek, önmagukban lesznek szem69
70
Milbacher Róbert Arany János testtörténetének felvázolása során alkalmazott modelljeiben (szégyen,
kegyelet, magasztalás) szintén megjelenik ez a részmodell. Vö. Milbacher Róbert, Arany János és az
emlékezet balzsama. Az Arany-hagyomány a magyar kulturális emlékezetben, Ráció, Budapest, 2009, 97–124.
Vö. például a már idézett, 1914-es centenáriumi évre megjelentetett évkönyv pretextusával (A Marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság Évkönyve); illetve T. Szabó, I. m.
20
TANULMÁNYOK
lélhetők. Összességében az mondható el a korszak kultuszértelmezéséről Kemény
vonatkozásában, hogy a kultusz kihatott az irodalomtörténeti nyelvhasználatra,
még abban az esetben is, ha éppen kultuszromboló törekvésekben bontakozott ki,
s amelyben ezzel párhuzamosan az erdélyi református vallási gondolkodás egyes elemei is központi helyet kaptak.
Mindez azonban nem meríti ki a „kisebbségi sorsvállalás” közhellyé merevített
elgondolását. Sokkal inkább azt a látszólagosan homogenizált, ugyanakkor részleteiben nagyon is megragadhatatlan Kemény-kép érzékelhető benne, amely egyszerre
tud táplálkozni egy korábbi recepcióból, és egyszerre építi ki saját elemzői stratégiáit.
Ennek mentén a nemzeti sorsvállalás is éppen ugyanolyan hangsúlyos lesz, mint az
eleve elrendelés/sorszerűség gondolatának a nemzet sorsával való összekapcsolása,
valamint a mélység–magasság metaforikus ellentétpár párhuzamba állítása.
A korszak uralkodó – noha koránt sem egységes – ideológiájával, a transzszilvanizmussal is párhuzamba állíthatók az elemzett szövegek. Kemény vezércsillaggá
emelése például egyértelműen a transzszilvanizmus messianisztikus jellegét erősíti,
ahogy az is nyilvánvaló, hogy a transzszilvanizmust tematizáló művektől sem állt
távol a célelvűség és a közösségi érdekek mindenek fölé helyezésének igénye.
Bár az elemzett szövegek nyilvánvalóan nem minősülnek reprezentatív mintának,
már csak azért sem, mert kifejezetten egy szerzőre koncentrálnak, talán annyi mégis
elmondható: a 20. század első felében jelentkező és kibontakozó transzszilvanizmus
eszméje esetében nem csupán arról van szó, hogy az „az erdélyi református gondolkozás eredeti jellegzetessége”71 lenne, hanem arról is, hogy az erdélyi református
vallási nyelvhasználat és gondolkodásmód hatással volt a transzszilvanizmus eszmeiségére, alakításában tevékeny részt vállalt. Ez a kapcsolat nem csupán intézményi
szinten valósult meg, hanem hatást tudott gyakorolni egyes szerzők, jelen esetben
Kemény Zsigmond műveinek értelmezésére is.
SUR ÁNYI BEÁTA
„Optikai médiumok” Jókai Mór
novelláiban
Elnevezésük ellenére nehéz eldönteni, olvasás során a „primer” vagy a „szekunder”
szövegek – maguk az alkotások vagy a recepciójukkal teremtett elvárások – határozzák-e meg inkább az újraértelmezéseket. Szilasi László Jókai Mór esetében az
utóbbiak elsőbbségét hangsúlyozza.1
A szinte áttekinthetetlenül nagy Jókai-kánonról szólván arra figyelmeztet, hogy
a szakirodalom ekkora szövegmennyiség esetén még erősebben befolyásolja az életmű
befogadását és szelekcióját, mint általában. Maga a Szilasi-szöveg pedig ennek az
állításnak az igazolása lehet egyúttal, ugyanis a regények hierarchiájában elmerülve
az általa idézett kutatókhoz hasonlóan majdnem ignorálja a tényt, hogy Jókai novellákat is írt, méghozzá nem keveset.
Az anyag gazdagsága ellenére a novellák szakirodalma igen szegényes – a szekunder irodalom e szempontból valóban a második helyen áll. S bár a közelmúltban
több jelentős tanulmány2 foglalkozott némely novellával, a Jókai-kutatás regényközpontúsága hagyományosan annyira meghatározó, hogy a kisprózai műveknek alig
jutott hely a kánonban. A pályakezdés elbeszélései e téren még szerencsés helyzetben vannak, mivel az életművet kronologikusan követő szakmunkák kénytelenek
kitérni rájuk: Jókai előbb írt novellát, mint regényt. S ahogy „Jókai-olvasásunk gazdagodásához” vezethetne, ha észrevennénk, „hogy a Jókai nevű szerző esetleg nem
(elsősorban) regényíró, hanem románcíró is volt”,3 valamint „Jókai nem egyszerűen
író volt, még csak nem is egyszerűen kalandregény író, hanem újságokba író kalandregényíró”,4 úgy az igazítások retorikája folytatható: Jókai nem csak regényíró, hanem
novellaíró is volt.
Egyre közkeletűbb a belátás, miszerint a Jókai-értelmezés korszerűsödéséhez
a kánon peremére szorult művek, így a novellák nagymértékben járulhatnak hozzá.
Érdemes közülük néhány olyanról szót ejteni, melyben feltűnőek a manapság aktuálisan kiemelhető vizuális mozzanatok: a szöveg kötődése az optikai médiumokhoz.
1
2
71
Visky István, A magyar református egyház újjászerveződése az elcsatolt területeken, Mediárium 2008/
3–4., 54.
3
4
Szilasi László, A selyemgubó és a »bonczoló kés«, Osiris, Budapest, 2000, 8–9.
Például: Fried István, Jókai Mór 1854-ben és 1904-ben, Tiszatáj 2014/5., 96–109.; Fried István, Egy
Jókai-novella és ami körötte/mögötte lehet, ItK 2009/7., 826–835.; Hansági Ágnes, „A többit úgyis
untig tudja már mindenki”. Jókai forradalom-elbeszélései a 19. századi printmédiumokban, Tiszatáj
2014/5., 110–126.; Hajdu Péter, Krimi Jókai módra = Elbeszélés a 19- és 20. század fordulóján, szerk.
Hajdu Péter – Kroó Katalin, L’Harmattan, Budapest, 2011, 119–135.; Szajbély Mihály, Lám megmondtam: perverzió. Csáth-olvaásnyomok Jókai Dekameronjában, Tiszatáj 2014/5., 127–141.
Szilasi, I. m., 110.
Szajbély Mihály, Jókai Mór, Kalligram, Pozsony, 2010, 12.
22
TANULMÁNYOK
Ennek a fontos összefüggésnek a vizsgálata mindeddig főként a regényekre irányult,
és éppen hogy megkezdődött. S habár tematikusan a regényekhez képest a novellákban nem túl gyakran kerülnek elő a vonatkozó technikai vívmányok, hatásuk a szöveg szerveződésének, látványvilágának létesülése és befogadása során egyáltalán nem
elhanyagolható.5 Jelen dolgozat arra összpontosít, hogy a fotográfia és a létrejöttéhez
hozzájáruló korábbi optikai médiumok (camera obscura, laterna magica) hogyan
befolyásolják az egyes szövegekben képződő látványok kialakulását-megformálását
és olvasását. Ezen belül pedig arra, hogyan kap szerepet az optikai médiumok megtévesztő karaktere, például a Jókai-novellákban gyakran felbukkanó szemlélő eszközökhöz, például a távcsövekhez kapcsolódóan.
A vizualitás szempontjából az egyik legjelentősebb optikai médium természetesen a fénykép. Miként a nyomtatástechnika elterjedésének következtében megváltozott mediális feltételek, úgy a fényképezés elterjedése sem hagyható figyelmen kívül
a századforduló irodalmának olvasása során.6
Természetesen a fotografi kus technika és az írásművészet hatásmechanizmusának vizsgálata csak a szövegekbe, struktúrákba való elmélyüléssel lehetséges.
A regényekbe beemelt fotók, a bevallottan nem a valóság, hanem annak mása,
a fénykép utáni leírások, a képek véletlen/fotószerű egymásutánisága, a fotópanorámák felhasználása irodalmi művekben, a kivágások alkalmazása stb. […]
ráirányítja a figyelmet arra, hogy a vizuális környezet és a környezetről alkotható
kép megváltozása a képalkotás minden résztvevőjére, így az írókra is észrevétlenül, de erőteljesen hatott. Jókai Mór életművének sokoldalú megközelítéséből
eddig kimaradt ez az aspektus.7
Ráadásul a Jókai-szövegek erőteljes vizualitása még inkább megkívánja annak vizsgálatát, hogyan hatott a fotográfia technikája a szöveg poétikájára, s az adott érzékelésmód által meghatározott befogadásra. Különös tekintettel arra, hogy érzeteinkről
alkotott tudásunkat jórészt a kulturális médiumok határozzák meg. 8 A fotográfia
5
6
7
8
A fénykép és a századfordulós prózának interakciójáról más szerzők esetében lásd Eisemann György,
Egy regény „fotográfiái”. A fotográfiák regénye = A kis formák mestere (meg a nagyoké). Elemzések Mikszáth
Kálmán novelláiról, szerk. Hajdu Péter, Mikszáth Kálmán Társaság, Veszprém, 2011, 9–20.; Lénárt
Tamás, (Fény-)kép mint kultúrtechnika a századelőn = U., Rögzítés és önkioldás. Fotografikus effektusok
és fényképészek az irodalomban, Kijárat, Budapest, 2013, 23–60.; E. Csorba Csilla, Jókai és a háromlábú
szörnyeteg, Fotóművészet 2006/3–4., 110–117. Mindemellett Jókairól szóló szövegében Fried István
is a képek elterjedésének jelentőségére hívja föl a figyelmet a Vasárnapi Újság kapcsán: „arról tanúskodik
ez a sorozat, hogy a szó- és írásbeliség mellé zárkózik föl a képbeliség, a kommunikáció teljes értékű
eszközeként. Lásd Fried, Jókai Mór 1854-ben és 1904-ben, 107.
Vilém Flusser fotóelmélete e két közeg megjelenése által bekövetkezett változásokra épít, a kultúrának
eszerint csak ez a két igazán meghatározó eseménye nevezhető meg. Elméletében ugyanakkor írás és
technikai kép egymást kizáróak, s köztük (W. J. T. Mitchell koncepciójához hasonlóan) folyamatos
a versenyhelyzet. Vilém Flusser, A fotográfia filozófiája, ford. Veress Panka – Sebesi István, ELTE
BTK, Budapest, 1990.
E. Csorba, I. m., 110.
Vö. Friedrich Kittler, Aufschreibesysteme 1800/1900, Fink, München, 1995. Vagy: „nem rendelkezünk
semmiféle tudással az érzékeinkről, amíg a médiumok nem bocsátanak a rendelkezésünkre ehhez
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
23
korabeli elterjedése a leírásokra, a látványképzésre (és a látásra) egyaránt kihat. Már
Jókai egyik legelső novellájában, A Nepean-szigetben is a leírás részévé válnak a fényképészet kellékei. E novella 1845 szeptemberében jelent meg az Életképekben, s elsőként keltette fel a kortársak érdeklődését a pályakezdő író iránt, noha recepciója
nem kizárólag elismerő. Beöthy Zsolt például Jókai korai novelláinak éppen a képvilágáról állapította meg egyrészt, hogy „naiv” és „töredékes” fantáziáját „borzalmas
lázálmok” jellemzik.9 Másrészt humorát, „vidám képeit”10 magasra értékelte. Zsigmond
Ferenc nem magát A Nepean-szigetet, hanem az annak poétikájára épülő novellák
csoportját (a későbbiekben tárgyaltak közül: a Márce Záre, A gonosz lélek, A remete
hagyománya, Az aegyptusi rózsa című szövegeket) bírálta, technikájuk sematizmusát,
mechanikus alkalmazását kifogásolta. A sablonosság vádjával éppen akkor élt, amikor
a nagy példányszámú reprodukálás technikailag megvalósíthatóvá vált. A technikai
fejlődés bizonyos következményei így válhattak a Jókai korai novelláit ért kritika
alapjává, jelezve, hogy az olvasásmódot, a novellák értelmezését sem hagyta érintetlenül a mediális környezet megváltozása.
Zsigmond Ferenc A Nepean-szigetet mint még originálisan újat (eredetit a másolatok előtt) értékeli. Népszerűségének okaként az egzotikus helyszínt, az „elszigetelt
laboratóriumi körülményeket,”11 említi, tehát egy olyan kísérlet feltételeit vázolja,
amely a külvilágtól elzárt megfigyelést tesz lehetővé. Észrevételei igencsak emlékeztetnek a sötét szoba, a camera obscura képére vetett tekintet tapasztalataihoz, ahogy
később a tér egy darabjának ilyen jellegű a kiszakítását Vilém Flusser fotóelmélete
is minden kép alapvető sajátosságának tartja.12 Az elszigetelt sötétkamrában, elválasztva a külvilágtól, a néző egy képet láthat: a külvilág egy darabját. Ez felfogható
úgy, mint a „valóság egy darabjának pontos, rögzíthető képe”,13 s ennyiben szemben
állhat a laterna magicával, amelynek vetített látványa „imitált, manipulált kép.”14 De
hogy ez a kettő valójában nem választható el ilyen egyszerűen (valós képre és nem
valós képre bontva), és hogy ezzel összefüggésben a „valóság” pontos rögzítésének
tézise több szempontból megkérdőjelezhető, jól jelzi A Nepean-sziget képi világa,
amely a kétféle megjelenítés keveredéseként érzékelhető: nem a közvetlen környezet
falra vetüléseként, hanem egy távoli világ megjelenítéseként. A technikai befolyásolás pedig egyik közvetítő közegnél sem elkerülhető, ugyanis ami „manipulációnak”
9
10
11
12
13
14
modelleket és metaforákat.” Friedrich Kittler, Optikai médiumok, ford. Kelemen Pál, Ráció, Budapest, 2005, 25.
Beöthy Zsolt, Jókai Mór emlékezete, Wonder F. és Fiai, Budapest, 1905, 28.
Uo.
Zsigmond Ferenc, Jókai, MTA, Budapest, 1916, 280.
Flusser, I. m. Hans Beltingnél a fotografi kus kép viszont épp az, ami már nem „a világ nyoma”, nem
„a kamera által kiszakított talált tárgy”, hanem „a kamerába programozott technikai eredmény.” Hans
Belting, A médium transzparenciája – a fotografikus kép = U., Kép-antropológia, ford. Kelemen Pál,
Kijárat, Budapest, 2003, 247. Tehát nem beszélhetünk áthelyezésről, s habár Belting megjelölten
Flusserrel kíván szembemenni szövegében, voltaképp Flusser fejtegetései is végül erre a következtetésre jutnak.
Szajbély Mihály, A sötét szoba és a bűvös lámpa. Kemény és Jókai = U., Intermediális randevúk a 19.
században, Pro Pannonia, Pécs, 2008, 66.
Uo.
24
TANULMÁNYOK
nevezhető, nem más, mint a mediális áttevődéssel létrejövő különbség tapasztalata,
ami minden közegváltás sajátja.
A novella ugyanakkor a Zsigmond Ferenc által kiemelt, a térbeli távolsággal megidézett egzotikumon túl más, a kor olvasója számára ugyancsak egzotikusként ható
elemeket is beemel a messzi sziget környezetének ekfrázisaiba: a fényképészet szakszavait.
Néhány nappal az esőszakok előtt, egy naplemenet után, pompás tünemény
mutatkozott a Nepean és Norfolk közötti tengeren: – az egész vízegyetem
lánghabokká lenni látszék, átvilágítva, mint egy híg chrysopras-özön villanyos
foszforfénnyel; mely tünemény nem szokatlan a déli tengerben, s rendesen közelgő vízforgók előjele. A keresztülsugárzott óceán habjai között a mélyben úszó
tengerlakók ezrei látszottak elő, mintha egy alulról világító tűzforrás ragyogna
pikkelyeiken.15
A „villanyos foszforfénnyel” átvilágított természet a fényképészet rögzítéstechnikájának analógiájára képzelhető el, s a „keresztülsugárzott óceánnak” a képei szintén így
válhatnak láthatóvá. A szokatlan benyomást keltő vizuális alakítások és a fénykép
látványának befogadásához mindemellett idegenkedés, egyfajta félelem is társult.16
Ez a félelem egyébként a feltétele a fenségességnek is, amely Jókai hasonló leírásait
nagymértékben meghatározza. A fenséges egyik Kanttól kiemelt alapvonása, hogy
a képzelet megragadhatatlannak érzékeli: vele szemben „a képzelőerő a maga legnagyobb törekvése közepette is meg-nem-felelőnek bizonyul.”17 Ez a meg nem felelés
nem feltétlenül vezet a víziók, a születő képek kudarcához: a „legnagyobb törekvés”
ugyanis látványteremtést vonhat maga után. Ráadásul a fenséges érzetének feltétele
az is, hogy a befogadó részben kívül álljon a látott-képzelt világon, s úgy szemléljen,
mert ha veszélyben van, akkor a félelem kizárja az ítéletet a fenségesről.18 Ahhoz
hasonló viszonyulásról van tehát szó, mint ami a camera obscura befogadási körülményei kapcsán felmerült. E „kívülállás” azonban nem a látottaktól független, mondhatni „objektív” szemlélődésként értendő. Szajbély Mihály Jonathan Crary könyvét19
felidézve jegyzi meg: „korábban úgy tartották, hogy a látás a látható külvilág pontos
megjelenítője; nem kevesebb, de nem is több annál.”20 Az olyan optikai médiumok
15
16
17
18
19
20
Jókai Mór, A Nepean-sziget = U., Elbeszélések, I., s. a. r. Oltványi Ambrus, Akadémiai, Budapest,
1971, 14. (A továbbiakban: JMÖM, Elb1.)
„Balzac a maga misztikára való hajlamával nem is volt képes másképp magyarázatot adni a dagerrotípiák
elkészítésére, mint azt, hogy minden ember számos optikai rétegből áll – valahogy úgy, mint egy
hagyma –, melyek közül a fotó elkapja és tárolja a legfelsőt, azaz elveszi a lefényképezett személytől.
A következő fényképnél az ember az alatta lévő héjat veszíti el – és így tovább, amíg a lefényképezett
személy el nem tűnik vagy testetlen szellemmé válik. Ezt a fantazmát aztán Edgar Allan Poe […] általánosította azzá a tétellé, hogy a képek általában véve halálosak a tárgyaik számára.” Kittler, I. m., 147.
Immanuel Kant, Az ítélőerő kritikája, ford. Papp Zoltán, Ictus, Szeged, 1997, 174.
Uo., 181.
Jonathan Crary, A megfigyelő módszerei. Látás és modernitás a 19. században, ford. Lukács Ágnes,
Osiris, Budapest, 1999.
Szajbély, A sötét szoba és a bűvös lámpa, 66.
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
25
viszont, mint a laterna magica vagy a camera obscura a látásnak és referenciájának
a viszonyát kérdőjelezik meg. Ez annak a felismerése lehet, hogy „amit látnak, nem
létezik a maga megfogható valóságában.”21 A megtévesztés ebben az esetben is abban
nyilvánul meg, hogy ami az egyik érzékszerv számára megmutatkozik, az nem feltétlenül érzékelhető egy másik számára.
Az optikai médiumoknak e megtévesztő karakterét hangsúlyozza Crary mellett
Kittler is.22 Ugyanakkor nem minden esetben van szükség optikai eszközök közbejöttére ahhoz, hogy érzékszerveinket valami „manipulálja.” A tapasztalattól ugyanis
nem független az észlelés abban az esetben sem, ha épp nem használjuk ezeket a
médiumokat. A rémhalász23 távcsövön keresztül látott rémének látomása a távcsövet
letéve sem ér véget. Közeledése sem csak a távcsőnek köszönhető, mert ami kezdetben „látszatnak” nevezve feltételes módban kerül közlésre, az végül bekövetkezik,
ezért szemlélhető később szabad szemmel is: „sebesen közeledik a hajónkhoz. Úgy
látszik, mintha egyenesen belénk akarna ütközni. […] Már olyan közel ért hozzánk,
hogy puszta szemmel is ki lehetett venni a benne ülő ember arcát.”24 Amit ez után
a szereplő látott, annak tapasztalata az új technikákkal előállított képekéhez hasonlítható: a „»hiszem ha látom« régi igazságának”25 megkérdőjelezéséhez vezetve.
E novellában még működik ez az elv, de nyomasztó hangulattal, idegességgel társul:
„Bosszantott, hogy láttam valamit, amit el kell hinnem a két szememnek, de az
eszemmel nem tudom elérni, hogy mi volt.”26 Éppen a kettő elválasztásának lehetetlenségét, azaz észlelés és feldolgozása összetartozását érzékelhették az új vizuális
technikák által előidézett képek „nézői”.
Mindemellett megjegyzendő, hogy ami a rém látványát ténylegesen befolyásolni
képes a novellában, az a nyelv. A narrátor annak megfelelően látja a halászt, hogy
milyen narratívák hangzanak el hozzá kapcsolódóan. Ezt az egész novellát szervező
tapasztalatot máshol is megtalálhatjuk egy-egy szövegrészben, így a Sic vos, non vobis27
besárgult kisasszonyát kérője attól kezdve nem képes szépnek látni, miután valaki
birsalmának nevezi. Később sem tudja kiverni a fejéből e véleményt, mely memóriájába rögzülve meghatározza számára a lány alakját. A rémhalászban hasonlóképp,
mikor a legendát meséli egy utastársa, akkor hallgatója rémhalászt lát, mindaddig,
míg a partra szállt csónakos el nem meséli a maga verzióját: ekkor már egy közönséges halászt észlel.
21
22
23
24
25
26
27
Uo., 65.
„A médiumok éppen azért válnak azokká a kivételes modellekké, amelyek mintájára az úgynevezett
önértésünk megképződik, mert deklarált céljuk, hogy megtévesszék és becsapják az önértést.” Kittler,
I. m., 26.
Jókai Mór, A rémhalász = Mesék és regék, Révai Testvérek Irodalmi Intézet Rt., Budapest, 1907,
103–107. (Jókai Mór Összes Művei, 93.) Első megjelenése a Pesti Hirlap Naptárában történt, 1891-ben.
Uo., 105.
Szajbély, A sötét szoba és a bűvös lámpa, 66.
Jókai, A rémhalász, 106.
Jókai Mór, A Sic vos, non vobis = U., Elbeszélések, II/A, s. a. r. Györffy Miklós, Akadémiai, Budapest, 1989, 426–443. A szöveg elsőként két részletben jelent meg a Magyar Emléklapok folytatásaként
működő Pesti Röpívek füzeteiben, 1850-ben.
26
TANULMÁNYOK
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
27
A távcső képének közelsége kap szerepet a Délibábban 1853-ban megjelent A nagyenyedi két fűzfa című novellában is, ahol a fizikai laboratóriumban optikai kísérleteket
végeznek. Nem is a távcső képe, hanem a távcső maga szolgál a félrevezetés eszközéül. „A mi derék ifjaink azon ürügy alatt, hogy csillagokat vizsgálnak, naphosszat
azzal foglalatoskodnak, hogy a szép Klárikát nézik távcsöveken keresztül; amíg
Gerzson úr azt hiszi, hogy szemeiket az ég csodáin fárasztják.”28 Csalásuk azonban
visszahat rájuk. Míg ők a tanárukat csapják be, a távcső képének megtévesztő közelsége egyiküket: „József pedig folyvást növekedni érzé szíve fájdalmait; a csalóka
távcső oly közel hozta olykor az imádott leánykát, hogy ámulatában kezeit nyújtá ki
utána, s csak akkor ijedt meg, mikor körmeit az ablakba megüté, amin Áron kétakkorát nevetett.”29 Az előzőekben leírtaknak megfelelően itt is a látás és a taktilitás
között áll fenn a feszültség. A távcsőkép által felfokozott érzelmekből bontakoznak
ki a novella további eseményei: a labancoknak átadott Klárikáért bármire elszánt fiúk
vezetésével kiszabadul a diáksereg, s fűzfadorongjaikkal elverik az ellenséget.
A novellákban megjelenő optikai médiumok által megidézett képek az előbbiekben vázoltak szerint tehát képesek hatni a cselekmény alakulására. Vannak ugyanakkor olyan novellák, amelyekben az írás közegéhez kapcsolódás még nyíltabban
kerül kifejezésre. Az 1847-ben a Pesti Divatlapban megjelenő, A remete hagyománya
című szöveg A Nepean-szigethez hasonlóan a két részletben közölt korai alkotások
közé tartozik, és szintén egy olyan képből indul ki, melynek az olvasása során történő
vizualizálása nem függetleníthető a fényképek látványától, annyiban sem, amennyiben a lemenő napnak a „fényképéről” van szó. A fényképként történő megmutatkozás
itt is optikai csalódást jelent, a fénykép szó által egyértelműen megidézve a másik
médiumot:
elméletével Jókai valószínűsíthetően Simonyi Antal révén ismerkedett meg, aki az
előző felsorolásból főleg a fényirda szó alakváltozatait (például fényiratozás, fényírászat)
használta. A fényképnek az írás analógiájára történő elgondolása ebben az elnevezésben is megmutatkozik, s egyúttal jelzi, hogy „az irodalom nem csupán a társadalomtörténeti változások reflexiós tere, hanem lényegét, működését tekintve vesz
részt a kulturális események dinamikájában.”32 Tehát amellett, hogy ezek a változások
alakítják az irodalmi szövegeket,33 az irodalom is hasonlóképp hatással van a vizuális
médiumokra.
A remete hagyományában az optikai csalódásként leírt kép a novella elbeszélőjét
napról napra a hegytetőre vonzotta és megváltoztatta a világról alkotott „képét.”34
Meghatározta gondolkodását: írásként olvasta a képet. Az a benyomás, hogy számára máskor kel és nyugszik a nap, vezetett a gondolatra, hogy nagy tettekre hivatott.
A kép által előidézett érzet és a kép olvasása következtében folyamatosan kijárt a
hegyre, és így ott érte a zivatar, arra késztetve, hogy a remete lakjában keressen menedéket. „Nem akartam szemeimnek hinni; e helyen, – ily elhagyatva; ki lakhatik itt?”35,
s később így folytatja: „Tekintetem nem bírtam levenni róla, szemeim rá voltak
bűvölve.”36 Így talál rá az érintésére porrá váló halott remete kéziratára, s ezt kezdi
olvasni az addig lenyűgöző látvány helyett. Elolvasása után a kéziratot ugyan elégeti,
amely így ahhoz a testhez hasonlóan válik porrá, amelytől származott, de ennek ellenére az írás emlékezete felülírja az eddig olvasottakat, s gyökeresen megváltoztatja
a szereplő gondolkodását. Ily módon két állapot ütközik egymással a novellában. Egyrészt a múlthoz köthető remény, mely a természet optikai csalódásához kapcsolható,
s mely a jelenléten, az összes érzékszervre ható ingereken alapszik és leírhatatlanként – de a memóriából törölhetetlenként – kerül megnevezésre:
míg fenn a bérctetőről még látható volt a leáldozó nap süllyedő fényképe, amint
bíborszín fellegei közül utósugárait az ég aranytengeréből szétlövellé. Úgy
tetszék ilyenkor, mintha nekem előbb jőne fel a nap, s utóbb áldoznék le, mint
másnak. Optikai csalódás volt az egész. Gyakran ott talált a feljövő éj csillagképeivel, mélázva, merengve, amint végigdűltem a gyopár födte bércen, s az éj
egyhangú sötétéből jövendőt olvastam. Gyakran ott lepett a bércei mögül feljövő holdvilág, szomorú, halott fényt vetve a világra. Óh, ily távol emberi szívektől, az éghez ily közel, mily magas sejtések születtek lángoló fejemben.30
Ha látnám azon havasokat, mikről alánéztem, látnám a vén fenyőt, mely alatt
a vadmadár kiáltásait hallgattam, […] ha újra hallanám a titokszerű hangot,
mely a csendes rengetegben olykor megszólamlik: […] ha érzeném a vad erdők
lélekemelő illatát, vegyülve a virágos pázsit friss demutszagával […] tán mindazon eszme föltámadna bennem, mi ez emlékekhez híven csatolva van: mindazon
ragyogó ifjú gondolat, miknek szivárványegysége, mint egy nyári délután képekben gazdag álma, le nem írható, de el sem felejthető.37
Ugyanakkor a fényképészetben járatos Jókai szókincse miatt ez nem mindig ennyire
egyértelmű, mivel „szóhasználata rendkívül változatos, sokszínű: fényképlet, fényképmás, fényírda, fényképlap, fotográfmasina, fényképszalag, fotograf, matrice, momentgép, lefotografiáztat, fotográfapparátus, fotográfgyűjtemény stb.”31 A fotográfia
Másrészt ezzel áll szemben a jelenbéli, kilátástalan állapot: „többé semmit nem fél,
semmit nem remél, nem hisz és nem szeret, kinek semmi nem fáj, kit semmi nem gyötör.”38 Ez a talált kézirat elolvasásának és az előzőekhez hasonlítható felejthetetlensé32
33
34
28
29
30
31
Jókai Mór, A nagyenyedi két fűzfa = U., Elbeszélések, V., s. a. r. Szakács Béla, Akadémiai, Budapest,
1989, 247.
Uo., 248.
Jókai Mór, A remete hagyománya = JMÖM Elb 1, 148–149.
E. Csorba, I. m., 112.
35
36
37
38
Lénárt, I. m., 33.
Uo.
Belting a fotográfiát határozza meg így: „az ember változó pillantása, amellyel a világra – olykor saját
pillantására – tekint”. Belting, I. m., 250.
Jókai Mór, A remete hagyománya = JMÖM Elb1, 151.
Uo., 152.
Uo., 149.
Uo., 147.
28
TANULMÁNYOK
gének az eredménye. Habár a másik sem felejthető, ez végérvényesen felülírja az előbbit: „Ezek voltak a mizantróp utolsó sorai. Könyv nélkül tanultam meg azokat, bár most
felejteni tudnám! Az embert önkeze teszi legszerencsétlenebbé, s ki valaha e gondolatra
rájött, hogy minden szenvedést emberi kéz, emberi fő teremte, e fájdalmából ki nem
gyógyul soha.”39 Így zárul a novella. Jókai egy másik szövegének megjelenését tiltó cenzor, Reseta nem véletlenül jegyzi meg: „Nemde, nem az-e a ti feladatotok, fiatal kötőké,
hogy a világosságot sugározzátok az egész népre? S te e helyett a sötétséget akarod
sűríteni? […] kik a te rémes históriádat elolvassák mind lunatikussá lesznek tőle!”40
A remete hagyományában a reményhez kapcsolódó emlékek immaterialitásával
szemben az írásból származó emléknyomok újraírhatók: a keretelbeszélés metanarrációját leszámítva a novella fikciója szerint az egész novella ezt az írást (az emlék
leírását) tartalmazza, tehát ennek a mediális áttevődésnek az eredményeként határozza meg magát. A fénykép és az írás ütköztetéséből itt az utóbbi kerekedik felül,
ugyanakkor hasonlóságuk is megmutatkozik: az emlékezet mindentől függetlenítésének lehetetlensége kapcsolja össze őket. Mindemellett a kézirat elégetése, hamuvá
válása, azaz elporladása – ahogyan már szóba került – a szerzője fizikai állapotának
feleltethető meg. A kéziratnak és szerzőjének a szerves összetartozásába vetett hit
olyan erős volt, hogy erre hivatkozva a fényképek fölösleges mivolta is felmerülhetett:
„a fénykép megjelenéséig az írói alkat megítélésében fontos szerepet játszott a kézírás. Bartók Lajos írta Teleki Sándornak: „[…] hosszan olvasok Arcod és kezed vonásaiban […] Mért küldöd képed, hogyha írsz nekem? […] Kép, írás, ez vagy az, külön
s magában is teljes híven mutatja lényed egész aranyát.”41
A novellák előzőekben vázolt eljárásait nemcsak az írás és a fényképezés különbségei, de kapcsolódási pontjai is lehetővé teszik, melyek által egy-egy látványból,
képből kiindulva mutatkoznak leírhatóknak az események. Ennek fordítottját,
amikor tehát Jókainál egy-egy felirat lesz a novella kiindulási pontja, melyből az
egész történet mintegy kiolvashatóvá válik, Gál János emelte ki könyvében, egy
Victor Hugo-alakítással összevetve: „Victor Hugo ebből az egyetlen görög szóból:
ANAΓKH, mely a Notre Dame kőfalán van bevésve […] kisarjasztja a meséjét.”42
Négy novellát is említ, amely hasonló elv alapján szerveződik. Ezekben a megtörténteket prezentáló feliratból kiindulva meséli el a felirat létrejöttének történetét,
miáltal újraolvasható lesz a felirat maga is.43 A négy novella közül három egy-egy
írásból bontakozik ki: A gonosz lélek, a Márce Záre, és Az aegyptusi rózsa.44 E három
följegyzés mindegyike sírfelirat.45 A gonosz lélekben egy kereszt alatt olvasható a kö39
40
41
42
43
44
45
Uo., 172.
A novellista Jókai az 1840-es évek irodalmi életében = Uo., 474.
Bartók Lajos, Levél Koltóra, Vasárnapi Újság 1879/21., 331.
Gál János, Jókai élete és írói jelleme, Ludwig Voggenreiter, Berlin, 1925, 165.
Vö. Eisemann György, Mikszáth Kálmán, Korona, Budapest, 1998, 23.
Mindhárom mű a tárgyalt szövegek többségéhez hasonlóan Jókai korai munkáihoz tartozik: a Márce
Záre és A gonosz lélek a Pesti Divatlapban jelentek meg, az előbbi 1845-ben, az utóbbi 1846-ban, két
folytatásban. Az aegyptusi rózsa valamennyivel később, 1847-ben, három részletben került a nyilvánosság elé az Életképekben.
Vö. Eisemann György, Epigráfia, elbeszélés, olvasás = Regényművészet és íráskultúra, szerk. Kovács
Árpád – Szitár Katalin, Argumentum, Budapest, 2012, 42–53.
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
29
vetkező írás: „A. I. H. S. Z. 1814. maj. 24.”46 A narrátor erre a feliratra kérdezve
kezdi meg történetét. A gonosz lélek a hazugságának, a tragédiákat okozó (meg
nem történt) gyilkosságnak az elmesélésébe akkor kezd, amikor az általa átadott
távcsőn keresztül szemléli Álmay Iván a nőt, aki így mintegy látomásként jelenik
meg: „az ember álomlátásnak hinné; olyszerű, mint azok a képek, miket a fata morgana a levegőben mutogat.” Mikor később, a távcső közvetítése nélkül találkozik vele,
nem ismeri föl, és persze azonnal beleszeret. A második novella, a Márce Záre47
egy mohos sziklába vésett névnek a fennmaradásából kiindulva magyarázza meg,
miért hiányzik a neve alól Barlavit teste, és hogy e névnek utolsó képviselője ellen
hogyan áll bosszút az ellenségei közül életben maradt nő, Márce Záre.
Mindezzel szemben a harmadik novella – amelyre nyomatékos vizualitása okán
hosszabban kitérünk –, Az aegyptusi rózsa éppen egy holttest megtalálásával indul:
egy nő múmiáját találják meg, benne egy felirattal szignált nyíl: SANHARIB. Tehát
nem a halott nevéből bontakozik ki a történet, hanem a gyilkosáéból. A megtalált
lány pedig a címadó aegyptusi rózsa, akibe Sanherib fia, Asnaphar beleszeretett.
Már a múmia megtalálása is a Sphinx szemgödrében fellelhető tényleges üreghez
kapcsolódik, továbbá a vidéknek az egyik legnagyobb veszélye a homokvihar, amely
szintén a látást támadja meg, mint a „legiszonyúbb szemnyavalya, az ophthalmia
aegypticia” okozója.48 E viharból menekülve vezeti barátja Asnaphart a katakombákba, ahol a laterna magica képeihez hasonló látványokban lesz része. A sötétben, mivel
csak egyetlen kis lámpásuk van, ahogyan haladnak előre, a képek egyre váltják egymást: „A kék világú lámpa csak egyenként világítá a mellettök elmaradt tárgyakat,
s minden, amint feltűnt, ismét elveszett a sötétben.”49 Ez a látványvilág készíti elő
a következő víziókat, melyeknek a végső céljuk Asnaphar megtérítése. A lány, Jóne és
közös barátjuk (aki természetesen szintén szerelmes Jónébe) ezzel az optikai bűvöléssel próbálják elérni, hogy térjen át az ő vallásukra. Asnaphar elájul, föleszmélve
egyedül találja magát, s kezdetét veszi a vetítés, amelyről később megtudható, hogy
létrejöttéhez hozzájárul egy magas aknanyíláson át a delelő hold fényének tükrözése
és nagyítása. A környezet is a ködképeket50 idézi: „végtelen ködsíkság”-ot51 lát maga
körül, majd egy zárójeles megjegyzés magyarázza a látomást, de ennek elfogadását
a befogadóra bízza, s kérdőjellel zárja a mondatot: „(Az egész tünemény az aegyptomi
bűvészet káprázata volt, tán sűrű kámforgőzre vetett laterna magicai csalkép?)”.52
A képek, a hozzájuk társuló „misztikus” beszéddel együtt elérik a kívánt hatást: a férfi
„a fátyolkép”53 eltűnte után megtérve Osirisnak áldozott. Jónét ezek után találja el
a nyílvessző (amely a Sphinx szemüregén repül be), s emiatt bosszút állva válik
Asnaphar apagyilkossá. A novella kiindulását képező feliratot elolvasva teljesíti be
46
47
48
49
50
51
52
53
Jókai Mór, A gonosz lélek = JMÖM, Elb1, 72.
Jókai Mór, Márce Záre = JMÖM, Elb1, 31–50.
Jókai Mór, Az aegyptusi rózsa = JMÖM Elb1, 306.
Uo., 309.
Vö. Szajbély, A sötét szoba és a bűvös lámpa.
Jókai Mór, Az aegyptusi rózsa, 310.
Uo.
Uo., 312.
30
TANULMÁNYOK
azt, aminek elkerülése végett az apja oda küldte, ahol a vihar érte. Ugyanis kezdettől
tudjuk, hogy Sanharib attól a jóslattól vezérelve, hogy a fia őt meg fogja ölni, igyekszik gyermekét elveszejteni. Viszont épp ezen igyekezete vezeti fiát a nőhöz, kinek
meggyilkolásáért a fiú valóban végez az apjával. A nyíl felirata a szöveg végén újraolvasva így válik saját halálának jelévé. A novellában tehát a felirat által elindított
történet képeinek olvasása után már másként olvasható a múmiába fúródott felirat.
Sőt, a szöveg egyik részében az írás közege a múmia holtként megőrzött formájával
azonosul: „kétezer év előtt istenség volt a szerelem […], ha volna még szava az emberi
nyelvnek, leírni e magas szellem képét: e szó volna a szerelem kihalt jelképének hideg
múmiája.”54 A szó hiányában leírt beszéd eszerint a megdermedt, képpé mumifikált
emléke lehet csak a szónak.
Amennyiben elmondható, hogy az írás hat a képekre (keletkezésükre és az általuk
kiváltott gondolatokra), annyiban az új vizuális médiumok technikájának az írásra
hatásáról sem feledkezhetünk meg. A képek mozzanatos kivetítése az írás közegét
sem hagyta érintetlenül, mivel az írás maga is kivetíthető. Az üzenet tehát, akárcsak
a kéziratból nyomtatatott formába kerülés esetében, olyan hordozón jelenik meg,
amely képes más üzenetet is közvetíteni. A szétválasztás természetesen az adott üzenet megszűnését is magával vonja, a hordozó így képes az új üzenet megjelenítésére.55
Az írásnak azáltal, hogy elveszti eddigi – a látható mivoltán alapuló – rögzítettségét, maradandóságát, lehetősége nyílik az elmozdulásra az elhangzó szó irányába.56
A hold (Egy szenzitív hölgy naplójából)57 című szövegben a szerelmesek csak titokban
beszélgethetnek, s hogy meg ne hallja senki, a holdvilág közvetítésével kommunikálnak: „Te nézz a holdvilágba, én is odanézek, mondd el magadban, amit hozzám gondolsz, én is elmondom, amit hozzád gondolok, onnan elolvashatjuk.”58 Az írásnak ez
a „megjelenése” ahhoz hasonlóan immateriális, ahogy azt A remete hagyományában
tapasztalhattuk. Miként ott a narrátor által leírt szöveggé válnak az események, végül
itt is ugyanúgy az írás közegébe rögzülnek: az alcím a napló műfajából származó
részletként jelöli meg a szöveget.
A beszélgetés jelenlétén alapuló kezdeti szituációt megőrző kommunikáció végül
az írásbeli üzenet távolságot feltételező működésének megfelelően társul térbeliséggel.
54
55
56
57
58
Uo., 311.
Lényegében tehát a kettő mégis szétválaszthatatlan, miként azt Roland Barthes a fényképről megállapítja: „két réteget nem lehet különválasztani; ugyanúgy nem, mint például az ablaküveget a tájtól,
amelyet rajta keresztül látunk.” Roland Barthes, Világoskamra. Jegyzetek a fotográfiáról, ford. Ferch
Magda, Európa, Budapest, 2000, 10.
Szóbeliség és írásbeliség közötti átmenethez (az „auralitáshoz”) lásd Joyce Coleman, Túl Ongon.
A szóbeliség-írásbeliség módosított elméletének alapjai, ford. Lehmann Miklós = Kép, beszéd, írás, szerk.
Neumer Katalin, Gondolat, Budapest, 2003, 110–142. Coleman Ong elméletének lineáris jellege
ellen, a korszakok egymást követő és váltó elgondolása ellen érvel. Ong koncepciójában szóbeliség és
írásbeliség váltakozása sok pontban kapcsolódik a képiség és az írásbeliség Flusser által felvázolt
periódusaihoz.
Jókai Mór, A hold, egy sensitiv hölgy naplójából = U., Dekameron, I., Franklin-Társulat – Révai Testvérek Irodalmi Intézet Rt., Budapest, 1925, 65–70. A szöveg 1857-es, Sárosy Gyula Az én Albumom
című gyűjteményében jelent meg először.
Uo., 66.
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
31
A pár elszakad egymástól, s a hold mintegy távíróként működik: „minő betűre én akkor gondolni fogok, merőn a hold tányérjába nézve, te ugyanazt a betűt fogod azon
a fényes lapon írva látni, másnap a következő betűt és így a többit naponként.”59 A beszélgetés egyirányú közléssé szűkül, s az időbeli eltolódás azzal jár, hogy már csak
egy-egy betű közvetítése lehetséges. Azok is csak pillanatnyi időre villannak fel, miként a vetítés véget értével a hordozó és az üzenet „szétválik.” Ennek analógiájára
válnak szét a novella szereplői is: a férfi végül belepusztul ebbe, s a nő memóriája, majd
naplója tartja fenn emlékét. Ehhez hasonlóan a holdra íródott betűk sem válnak teljességgel semmissé felvillanásuk és elolvasásuk után, ugyanis ahhoz, hogy szavakká
álljon össze az üzenet, szükség van a memóriában tárolt előzményekre.
A hölgy kezdetben ugyan nem hisz e távközlés működőképességében, mégis izgatottan várja az üzenetet, s így válik lehetségessé a következő beszámolója: „ama
fényes tüzes lapon egy nagy T betű jelent meg előttem; egy világosan kiirt betű, mely
azután rögtön el is tűnt onnan. Egy pillanat századrésze volt csak, ameddig ott
láttam; azután vége volt.”60 A hold olyan hordozó lesz, amely csak kis időre tárolja
az információt, majd felülete újraírhatóvá válik. Habár ez a betűire széteső írás kezdetben működni látszik, s a térbeli helyzettől függetlenül teszi lehetővé a kommunikációt – az üzenet feladási helyszínének megnevezését –, a közlés végül mégis egyre
töredékesebbé válik. Az elsőként üzent TEXAS még teljes egészében kiíródott, míg
a következő szó, a SZERET már ragozatlan formában kerül továbbításra, a California név pedig rövidítve, a gyorsírásnak megfelelően jelenik meg (CALIFORN), még
tovább távolodva a beszédtől. Az újabb szó: ARAN, már a rövidítés logikáját sem
követi, az aranynak eltorzult változataként. Végül pedig a megjelenő látványnak
szimbolikus karaktere, képi funkciója kerekedik felül, az O betű kirajzolódása már
nem az adott hanghoz tartozó betűként, hanem a semmit jelképező ürességként
vagy akár a nulla számjegyeként értelmezhető: „következő holdújság csak egy betűt
hozott tőle, ez a betű volt egy »O«. Egy semmi.”61 Az utolsó információ pedig az üzenő végzetével ekvivalens: már nem egy szimbólumként olvasható betű, hanem egy jel
tűnik elő: egy fekete kereszt. A beszélgetésből kiinduló, annak átmeneti rögzítőrendszereként közvetítő közeg így válik a beszédtől egyre távolodó kommunikáció végét
jelző kép kivetítőjévé.
A hold című novellában az előzőek alapján megállapítható, hogy a képzelőerőnek
a működése, a távollévők írásbeli kommunikációja a laterna magica képvetítéséhez
hasonlóan értelmezhető. A nyelv formációi tehát képesek ezekkel a technikai vívmányokkal interakcióba lépni. Ezen optikai médiumok így a szövegek olvasása során
a befogadói tapasztalat számára is modelleket kínálnak. Így olvasható A leaotungi
emberkék vagy A csillagos szoba62 a laterna magica és a camera obscura működéséhez
59
60
61
62
Uo., 67.
Uo., 68.
Uo., 69.
Jókai Mór, A leaotungi emberkék = Novellák, I., Franklin Társulat, Révai Testvérek Irodalmi Intézet
Rt., Budapest, 1928, 1–19. (Jókai Mór Művei, 49.); Jókai Mór, A csillagos szoba = U., Dekameron, 93.
A leaotungi emberkék első közlése a Pesti Hírlapban történt, 1890-ben, tehát jóval későbbi szöveg, mint
az 1856-os, a Népszabadságban megjelent A csillagos szoba.
32
TANULMÁNYOK
hasonlóan. Hansági Ágnes hívja fel a figyelmet rá, hogy Zsigmond Ferenc is utal63
a laterna magica és a Jókai-szövegek párhuzamára: „Amikor Zsigmond az elbeszélő
szöveget olyan médiumként írja, amely az olvasók számára láthatóvá tesz, vagyis
vizualizál egy eseményt, az olvasás érzéki folyamatát nem korlátozza a betűk vagy
jelölők vizuális érzékelésére.”64 A Jókai-befogadás során tehát megkerülhetetlennek
tartja a képzelőerő és vizuális technika egymást inspiráló kölcsönösségét, amely az
említett két novellában is megmutatkozik. A „csillagos szobában” egy apró lyukon át
a néző egy színdarabnak lehet tanúja. A narrátor viszont a betekintő nyílásnak már
a másik oldalát is megjárta, ezelőtt ő maga volt tudtán kívül a színész: a kívülállók
számára a szoba képeinek rámájába foglalt csillagok tették lehetővé a kémlelést. A nézői szerepéről így ír: „a ketrec egészen sötét volt, csupán egy kis tallérnyi lyuk világított bele, rózsaszín üveggel fedve, amelyen amint betekinték, nagy megdöbbenéssel
vevém észre, hogy azt a színpadot én már valahonnan ismerem.”65 A novella azzal
a kettősséggel játszik el, hogy a megtekintett darab és az előtte átélt események közül
az utóbbi az, ami valóságként, és az előbbi az, ami illúzióként tűnik fel a kémlelőnyíláson látottak következtében. Mintegy kifordítva az általános relációt, amely az
átélteket tartja „valóságosnak” és a színházban látottat megtévesztőnek. Hasonlóan
fordítja ki az olvasói elvárásokat A leaotungi emberkék című novella, a műfaji hagyományokat is bevonva a játékba. Az egzotikus tájak leírása Jókai esetében a szakirodalomban általában a „mesei” jelzőt vonta maga után.66 Az olvasás során előrehaladva
azonban ez a tapasztalat fölülíródik, ugyanis amíg kezdetben a császár birodalma
tűnik mesésnek és idegennek, addig az elzárt leaotungi tartomány leírásakor már
a reláció megfordulásával a külső tartomány lesz a „valóságosabb.” Az eltemetett területen ugyanis egy varázsforrás segítségével az ott található teljes élővilágot, beleértve
az embereket, lekicsinyítették. Az olvasottakról alkotott kép megfordul, ami ennyiben is a vetítőkészülékek működéséhez köthető. De a metaforikus párhuzamon túl
több ponton is a laterna magica látványképzésével kapcsolhatóak össze a szöveg ábrázoló funkciói: az új tartományban, ahova egy apró nyíláson át nyerhetünk betekintést, minden kicsinyített formában létezik tehát. A laterna magicának ezek az optikai
jellemzői így szintén a narráció alakításaival, az olvasói tapasztalat önmagát folyamatosan újrapozícionáló helyzetével függenek össze.
A vizsgált szövegkorpusz alapján összegzésül megerősíthető, hogy az olyan optikai médiumok, mint a távcső, a laterna magica, a camera obscura vagy a fénykép, nem
csak a cselekmény kellékeiként jelennek meg a művekben, hanem befolyással vannak
a szöveg nyelvi alakulására, szerveződésére és a befogadás vízióképzésére egyaránt.
A tárgyalt novellákban az új látványtapasztalatoknak a referencialitásuk igazságába
vetett hite inog meg, s előtérbe kerül a víziók létrejöttének, kivetítésének-továbbításának nyelvi-mediális feltételezettsége: hogyan születhet egy-egy novella az optikai
63
64
65
66
Zsigmond, Jókai, 86.
Hansági Ágnes, Tárca – regény – nyilvánosság. Jókai Mór és a magyar tárcaregény kezdetei, Ráció,
Budapest, 2014, 272.
Jókai Mór, A csillagos szoba = U., Dekameron, 93.
Zsigmond Ferenc, Jókai mesemondása, It 1914/6–7., 353–365.
SURÁNYI BEÁTA: „OPTIKAI MÉDIUMOK” JÓKAI MÓR NOVELLÁIBAN
33
médiumok képeinek látványából, majd fordítva: hogyan mutatkozik meg egy-egy feliratnak a narratív funkciója. Megállapítható, a vizuális technikák megújulása nem
csak a képek keletkezésére és befogadására volt hatással, de nem hagyta érintetlenül
az írás médiumát sem. Fried István egyik legújabb tanulmányában, Jókai kisprózájáról írva jegyzi meg, hogy napjaink főként médiumtechnikai szempontú megközelítéséből adódóan „szükségszerűen lesznek az elbeszélések és általában a kispróza hátrányos helyzetűek.”67 A fentiek szerint ez a hátrány nem szükségszerű, sőt a novellák
recepciója talán épp e szempont kiemelése mentén élénkülhet meg. Szem előtt tartva,
hogy az írás közvetítésének mediális lehetőségei ebben a korszakban mentek át olyan
változásokon, amelyek hatása az irodalmi szövegek vizsgálata során megkerülhetetlen. Érdemes tehát e két médiumtechnikai fejlődést egymás tükrében tekinteni,
s e reláció függvényében újraolvasni a szövegeket: primert és szekundert egyaránt,
egymás mellett.
67
Fried, Jókai Mór 1854-ben és 1904-ben, 97.
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
DOBOS ISTVÁN
Egyszólamúság vagy együtthangzás?
Útban a regény többnyelvűsége felé
Móricz Zsigmond: Az Isten háta mögött
A Móricz-szakirodalom sarokpontjának számít, hogy Az Isten háta mögött az életmű
egyik leghibátlanabb alkotása, mely a Bovarynéhoz viszonyítva őrizte meg korszerűségét. A két mű a téma szintjén a legkülönfélébb olvasatokban mindig is érintkezett
egymással. A szoros értelemben vett poétikai kapcsolat kérdése azonban lényegében
nyitva maradt. Időben távoli, eltérő irodalomszemlélet, nyelv- és személyiségfelfogás
jegyében fogant regények összehasonlítása meglehetősen esetleges, s félrevezető következtetésekhez vezethet. Flaubert nyelvteremtő volt. Stíluson „a dolgok megragadásának a tökéletes módját” értette.1 Feszített ütemben ötvenhat hónapig írta a Bovarynét.
A regényhez készített több ezer oldal vázlat alapján, nyomon követhető a végső nyelvi
forma kialakulásának a folyamata.2 A Flaubert-szakirodalom jellemzően a „mozgásban lévő” stílust kutatja. E genetikus megközelítés részlegesen alkalmazható Móricz
bizonyos műveinek az esetében szövegváltozatok feltárására, de Az Isten háta mögött
nem tartozik ezek körébe.3 Attól a kézenfekvő különbségtől sem lehet eltekinteni,
hogy a Bovaryné terjedelme hozzávetőlegesen Az Isten háta mögött háromszorosa,
s ennél fogva szövegvilágának a fölépítése jóval összetettebb.
Vajon a fenti megszorításokat figyelembe véve létrejön-e jelentésteremtő kölcsönhatás a szövegalkotási módok között?4 Számos részlet aprólékos olvasásán át lehetne
választ adni a látás- és beszédmódok egybevetésének meglehetősen összetett kérdésére. Ezúttal csak néhány szempont felvázolására szorítkozhatom.
Az adományozott név Móricz művében utal az 1857-ben megjelent francia regény címszereplőjére, de nem azonos vele, ugyanakkor ismétlődő előfordulása a főalak
kilétének a bizonytalanságát sugalmazza, s ezt a hatást felerősíti, hogy a regény
1
2
3
4
Vö. Anne Herschberg Pierrot, Le style en mouvement. Littérature et art, Paris, Belin, 2005, 3.
A Flaubert-filológia jellemzően a genetikus nézőpontot érvényesíti, tehát a piszkozatok, szövegváltozatok
tanulmányozására helyezi a hangsúlyt. Anne Herschberg Pierrot legutóbbi könyvének meghatározása
szerint a stílus „a mű átalakulásának a folyamata, amely kezdődhet tulajdon eredetével, s beteljesedhet
az olvasataiban” – „un processus de transformation de l’œuvre, qui peut s’ouvrir à sa genèse et s’accomplit
dans ses lectures”. Uo. A stílus tehát időbeliségbe írt alakulásfolyamat, mely végső soron lezárhatatlan.
Vö. Cséve Anna, Az írás gyeplője. Móricz Zsigmond szövegalakító gyakorlata, Fekete Sas, Budapest, 2005.
Sajnos Az Isten háta mögöttnek nincs francia fordítása, így a Bovaryné anyanyelvű olvasóinak az értelmező távlata nem léptethető be a két mű összehasonlító elemzésébe. Az Isten háta mögött németül jelent
meg Heinrich Horváth fordításában Hinter Gottes Rücken címmel (Rowohlt, Berlin,1922). Francia
nyelven két másik Móricz-regény olvasható: az Árvácska (La petite de l’Assistance, ford. Gara László,
Les Amis du livre, Genève, 1954.), illetve a Légy jó mindhalálig (Sois bon jusqu’à la mort, ford. Gara
László – Jean Rousselot, Corvina, Budapest, 1969.).
35
1917-ben Bováry úr: Az Isten háta mögött címmel jelent meg.5 A szembeötlő eltérés
félrevezető választás elé állíthatja a szöveg értelmezőjét, amennyiben arra sarkallja,
hogy mindenáron döntsön, Veres tanítót, vagy a feleségét tekinti-e a későbbi alkotás
főszereplőjének. A fiktív tulajdonnév figyelemkeltő kiemelése ennyire nyilvánvaló
módon ugyanakkor ironikus viszonyulást sejtet a korábbi szöveget újraíró részéről,
amely felszínre hozza azt a kérdést, hogy egyáltalán központi hős köré szervezett
műként olvasható-e Az Isten háta mögött? Gintli Tibor Bovaryné és Bovary úr, Bori
Imre nyomán Szilágyi Zsófia Veres Laci regényének tekinti.6 A Bováry úr: Az Isten
háta mögött nemcsak a két mű címének összevonásával kapcsolódik a korábbi alkotáshoz, de azzal is, hogy a kettőspont közbeiktatásával a „szerzői” helyzet mintegy
megkettőződik, s úgy tűnik föl, mintha a fiktív szereplő társalkotója volna a regénynek. A mű címek értelmező kölcsönhatása a szöveg olvasás egyik bizonytalansági
együtthatójaként fejti ki hatását.
Az elbeszéltek azonossága alapvetően nem kérdéses Az Isten háta mögött esetében.
A Bovaryné nyitányában ellenben a megszeppent diák a tanár felszólítására ismételten
elkiáltja a nevét, de a tagolatlan hangsort senki sem érti,7 a kezében szorongatott
fejfedőt pedig a narrátor sem képes azonosítani: „Furcsa szerkezetű süveg volt, félig
kucsma, félig csákó, részben afféle kalap, részben vidrabőrös kalpag, részben gyapjú
hálósipka, egyszóval olyan szánalmas holmi, amelynek néma csúnyasága olyan kifürkészhetetlen, akár egy agyalágyult ábrázata.”8 Tagadhatatlan, hogy Veres Laci
éjszakai története folyton alakul, különböző változatokban bontakozik ki. Az érintettek igazságigénye szerint megalkotott elbeszélésekben a szó nem leképezi, hanem
teremti a valóságot. Móricz regényének legalábbis ebben a nyelvi rétegében ábrázolásról nem teljesen indokolt beszélni, de ezzel Az Isten háta mögött alighanem jottányit
sem veszít értékéből.
Flaubert művében a tanú visszaemlékezése a félszeg növendék alakjának a megjelenítésére összpontosít. A korlátozott tudással játszó narrátor tétován latolgatja a vidéki kamasz fiú gyámoltalan viselkedésének okait, a kérdést azonban nem pusztán
nyitva hagyja, de annak eldönthetetlenségére hívja fel a figyelmet. A történet lezáratlanságát a nézőpontok áttűnéseivel, s a váltakozó szólamok elkülönböződő játékával
érzékelteti, finoman ötvözve a feltételességet magában foglaló jövő időt a folyamatos
múlttal, s a csaknem bekövetkezett történés kifejezésével. Az elbeszélő váltogatja
szerepköreit, a hősök érzékleteit azonban jobbára többértelműen közvetíti, s ha értékel, szinte bizonyos, hogy megbízhatatlan.
Hang és távlat kapcsolatát kutatva Anne Herschberg Pierrot „egyidejű különbözőségként” ragadja meg a narrátor és a szereplő tekintetének összemosódását Flaubert
5
6
7
8
Móricz Zsigmond, Bováry úr: Az Isten háta mögött, Érdekes Újság, Budapest, 1917.
Gintli Tibor, Bovary úr vagy Bovaryné?, Szabolcs-Szatmár-Beregi Szemle 2004/4., 413–421.; Szilágyi
Zsófia, Móricz Zsigmond, Kalligram, Pozsony, 2013, 188–200.
„Az új fiú csak tátogott, s valami érthetetlen nevet dadogott. – Ismételje! Megint az előbbi pár szótag
zavaros dadogása hallatszott, az egész osztály harsogó ordításától kísérve… „Charbovari! Charbovari!,
majd tört hangokká foszlott széjjel.” Gustave Flaubert, Bovaryné, ford. Gyergyai Albert, Európa,
Budapest, 1984, 6.
Uo.
36
TANULMÁNYOK
elbeszélésében.9 Már az is kérdéses, kinek a szemszögéből mutatkozik meg a szereplő,
ki rögzíti a látványt. Móricz Bovaryné történetével feltehetőleg Ambrus Zoltán
1904-ben készült, meglehetősen nyers fordítása alapján ismerkedett meg, amely
nem képes visszaadni a különösen rétegzett regénynyelv rejtett egybehangzásait.
Természetesen a beszédszólamok együttes megszólaltatására a szó zenei értelmében
történetmondásos mű csak részlegesen képes, ha nincs a narrátor és a szereplő hangja
között „dallam-kíséret” viszony, hanem a megkülönböztethető megnyilatkozási
módok megtartják viszonylagos függetlenségüket a többi szólamhoz képest, s közel
egyenlő arányban részesednek a „vezető” és az „alárendelt” szerepből.
Alain Rabatel a látószög és a hang szövegszerű, nyelvi megalkotottságát vizsgálva a sokszólamúság két változatát különbözteti meg: a poliszkópiát és a polifóniát.10
A jelölő hasonlóságára alapozott egybehangzások, szójátékok, s az iróniával megszólaltatott proverbiumok jószerivel csak nyomokban vannak jelen Ambrus magyar
szövegében. Az áttetszőbb változatok közül idézhető az önérzetét visszanyerő Emma
büszkén zengő mondata, mellyel visszautasítja a jegyzőt, aki ellenszolgáltatás fejében
adna kölcsön pénzt: „Je suis á plaindre mais pas á vendre.”11 Az anagrammát idéző
polifónia és beszédritmus elvész a szó szerinti fordításban: „én sajnálnivaló vagyok,
de nem vagyok eladó!”12
A név adományozása az Isten háta mögött teremtett világában talán azért lehetséges,
mert benne nem az egyes ember lelki történéseinek a megragadása, de a személytelen
közeg a meghatározó, mely minden elemében közönséges. A kimondható határai itt
máshol húzódnak, mint az albíró által emlegetett Bovarynéban, amelynek az együtthangzó nyelvei azonosság és különbség megszüntethetetlen játékát bontakoztatják ki.
Emma végső kétségbeesésében Rodolphe-hoz fordul anyagi segítségért, s e talányos
mondattal vezeti be mondanivalóját: „Szeretnék tanácsot kérni öntől.”13 A bajba jutott asszony nem azt mondja ki első lépésben, amire gondol, fokozatosan közelít tárgyához. A szavait közvetítő, s kísérő megnyilatkozás hangneme sem köthető egyértelműen beszélő alanyhoz: „És akárhogy erőlködött, több szó nem jött ki a száján.”14
Az anyanyelvűek beszélt nyelvi fordulatként érzékelik a francia szövegben a desserrer
9
10
11
12
13
14
Anne Herschberg Pierrot, Effets de voix de Madame Bovary, Modern Language Notes 2007/4.
A magyar szakirodalomban is megjelentek hasonló megközelítések. Vö. Rhrig Eszter, Ecce „Hommais”, Szkholion 2009/1., 56–61.
Alain Rabatel, Point de vue et polyphonie dans les textes narratifs = U., Lire/écrire le point de vue. Une
introduction à la lecture littéraire, CRDP, Lyon, 2002, 7–24.; 133–137.
A fenti fordulat elemzései közül lásd Rhrig Eszter, Emma Bovary „másik világának” elbeszélői
értékelései Flaubert Bovaryné című regényében, PhD értekezés, Debrecen, 2010, 149.
Gustave Flaubert, Bovaryné, ford. Ambrus Zoltán, Révai, Budapest, 1904.
Uo., 389.
Flaubert, Bovaryné, ford. Gergyai Albert, 389. Amint korábban jeleztem, feltevésem szerint Móricz
Ambrus Zoltán 1904-ben készült fordítása alapján ismerkedett meg Flaubert művével, s ennek a szöveg
közöttiség megítélése szempontjából elsődleges a jelentősége. Móricz regénye mondhatni az egyszólamúvá egyszerűsített magyar Bovarynéhoz kapcsolódik. Ambrus műve mellett azért kell hivatkozni
Gyergyai későbbi, árnyalatokban jóval gazdagabb fordítására is, hogy érzékelje az olvasó, e számos
költői szépségű részletben bővelkedő szövegváltozat sem képes minden esetben visszaadni Flaubert
nyelvének rejtett egybehangzásait.
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
37
la bouche kifejezést, s kérdés, hogy ezek után kinek a szókincséhez tartozik. A szokatlanul köznapi megfogalmazás talán valamiféle elengedettségre vall, s ez által a szereplő szavait közvetítő narrátor enyhe együttérzését sugallhatja. Az bizonyos, hogy
Emma durva, nyers elutasításként értékeli Rodolphe nyugodt, tárgyilagos, ám túlságosan egyértelmű válaszát: „Sajnálom, asszonyom, de nincs pénzem.”15 Veresné nyers
szókimondással utasítja vissza a papot: „undok, vén disznó”16 Szinte örömét leli a válogatott durvaságokban: „Vén bakkecske”17 „– Menjenek a fehér ló… fenekibe!”18 Ez
az éktelen hangnem nincs jelen a Bovaryné lebegtetett, szinte kihagyás nélkül ironikus
kifejezésmódjában. Flaubert gazdagon kiaknázza a nyelvi árnyalatok közötti különbségeket, s visszafogottan érzékelteti a beszélő viszonyának megváltozását a mondat
valóságtartalmához: „Emma nagy fölénnyel kezelte a zongoráját, s szinte megszakítás
nélkül futott át elejétől végéig a billentyűknek. A vén, már kopottas húrú hangszert
úgy megrázta időnként, hogy ha az ablak nyitva volt, a hangok a falu végégig is elhallatszottak.”19 Az irónia kétségtelenül Móricz művében is megcsillan, de az egyértelműen nevetséges kicsúfolása jellemzőbb rá: „Újabb zongorai műtét zendült fel.”20
A narrátor nem éri be a műkedvelő Veresné játékának a csúfondáros minősítésével,
hanem ennél is tovább megy, egészen a nyílt, megsemmisítő gúnyig: „Mikor megyek
hazafelé, / Hasad az ég háromfelé… – dalolta az asszonyka, s az albíró nézte, nem
a zongorával történik-e ez a baleset.” (75.) A hangszer állapotára tett megjegyzés kíméletlen lebecsülést fejez ki, a meghatódott albíró érzéseit közvetítő átélt beszéd viszont
együttérzést: „Kavargott, zsibongott benne valami fájó rosszullét. Egész vére örvénylett, s úgy járt lassú léptekkel le s fel a szobában, mintha hajó födélzetén járna. Úgy
érezte, hogy belesüppedt az életnek egy mély és kellemetlen rétegébe, amelyről eddig
fogalma sem volt, s ahol veszedelmek fenyegetik.” (75.) Az érzelmes alaphangoltság
nemcsak közösséget teremt a rokon lelkek között, de hatással van az elbeszélés nyelvi
közegének az egységesülésére is. Feltűnő gyakorisággal ismétlődnek a meghatottságot és ellágyulást kifejező szóképek.
A narrátor közvetítő jelenlétének az erőssége változó a regényben: értelmezőként
lendületes, különösen a történet lezárásában, jelenetek felépítőjeként ellenben visszafogottabb. A tudósításra emlékeztető jelenet, tehát amikor az olvasó úgy érzékeli,
mintha az elbeszélt történet egyidejű volna a narrációval, a regény emlékezetes nyitányának meghatározó poétikai alakzata: „Bertácska meggyújtja a villanylámpát, s háziasszonyi nyugalommal viseli magát.” (12.) A mediátor erős jelenléte az egyszólamúság,
háttérbe húzódása viszont az együtthangzás kialakulására gyakorol hatást.
Az Isten háta mögött szaggatott, rövid bekezdésekre tördelt elbeszélése jobbára
a szereplők között zajló szócsatákat követi. Szimbolikus rendeknek megfelelő beszédcselekvések harcaként értelmezte újra a művet Kulcsár Szabó Ernő 199215
16
17
18
19
20
Uo., 392.
Uo., 102.
Uo., 103.
Uo., 104.
Uo., 54.
Móricz Zsigmond, Az Isten háta mögött, Osiris, Budapest, 1999, 75. Az alábbiakban zárójelben
szereplő oldalszámok erre a kiadásra vonatkoznak.
38
TANULMÁNYOK
ben.21 Kétségtelen, hogy a szereplőket minősítő diskurzuspozíciók különböznek,
jelen értelmezés távlatából viszont szembeötlő, hogy a megszólalók fellépései indulatosak, kitörésszerűek, tehát egyenértékűek. A tomboló Veresné önkéntelen természetességgel merít az alacsonyabb nyelvi változatokból. A szenvtelenség szerepköréből kilépve az elbeszélő sem képes megőrizni a nyugalmát. Az ebédjelenet színre
vitele közben magával ragadja az indulat, s felháborodottan felkiált: „Mi dolga volt
ennek az asszonynak ezzel a két gyerekkel!” (83.) A narrátor az erős jelenlétet
meghaladó közvetlenséggel kapcsolódik egy-egy előtérbe állított helyzethez.
Az Isten háta mögött szólamtagolása összefügg a regénytér szűkösségével, s a szereplők korlátozott társas nyelvi érintkezésével. Az ilosvai közeg magához hasonítja
a benne élőket. A sértettség állapot a kisvárosban. Aki elégedetlen a sorsával, a méltatlan viszonyokat, s a vidéki lét kisszerűségét kárhoztatja önkéntelenül. A nevek
nélküli világ a személytelenség újraértelmezéseként is felfogható. Nem számít kivételesnek Ilosván, ha valaki név szerint nem ismert, de tagja a társaságnak. Veres nem
tudja az albíró nevét, de nem is kíváncsi rá, nemes egyszerűséggel albíróként mutatja
be Dvihallynak. E különös hangzású családnév viselője sem szólítja nevén az albírót,
aki mindvégig megőrzi anonimitását, még botrányhőssé válva sem kapcsolódik hozzá
a tulajdon neve. Nemcsak Verest, de a polgármestert is gúnynévvel illeti a kisváros.
A nagyvendéglő Bertája iránti vonzalma miatt Berti helyett Berta bácsinak hívják a
háta mögött. A káplánt a foglalkozása különbözteti meg, a tanítónét az asszonyneve.
Az albíró Bovary úrnak szólítja Verest, aki az utcán sétálva minden belébotló ismerősével szóba elegyedik, s mielőtt elköszönne, akaratlanul felteszi zavarba ejtő
kérdését: „Nem látta a feleségemet?” (6.) A suta megnyilatkozás gépies ismétlődése az
együgyűséggel határos tudatlanságot jelöli ki a hős egyik legfontosabb tulajdonságaként. A regény szereplői között a gyanakvás teremt közösséget. A fiatalabb jövevény
támadásként értelmezi az idősebb tanító leereszkedő közvetlenségét, s elégedetten
veszi tudomásul, hogy talányos megjegyzésével „Nincs otthon? Sajátságos” érzékeny
pontot érintett. A pillanatnyi győzelmet arató Bardócz, hogy örömének hangot tudjon adni, belső párbeszédhez folyamodik. Veres ezzel egyidejűleg a kétségeit szólaltatja
meg, ezért társalog magával. Gyanakvással figyeli az utcán feléje közeledő ismerőseit.
Kicsinyesen ügyel a társadalmi érintkezés szabályainak a betartására. Számon tartja,
ki hol foglal helyet a ranglétrán, s ennek megfelelően alakítja ki magatartását. Hétköznapi találkozásainak a megjelenítése ellenséges hadmozdulatok leírására emlékeztet:
„a legutolsó pillanatban vette észre, hogy a túlsó oldalon szembejön rá a polgármester.” (7.) A közeledő arckifejezését fürkészve gondolatban harcászati terveket rögtönöz. Az üdvözlés valamennyi mozzanatát értelmezi, egyaránt jelentést tulajdonítva
a hanghordozás, a testtartás, és a kézmozdulat jeleinek: „tessék, úgy megy a kis köpcös, hájas polgármester tovább, mintha máris győzött volna.” (7.) A köszönési szokások kifejezik a különböző szinten elhelyezkedő polgárok közötti viszonyokat. Veres
számára minden üdvözlés a tévedés fenyegető lehetőségét rejti magában: „Ijedtében,
21
Kulcsár Szabó Ernő, Beszédaktus, szerepkör, irónia. Az Isten háta mögött mint elbeszélés = U.,
Beszédmód és horizont. Formációk az irodalmi modernségben, Argumentum, Budapest, 1996, 157–186.
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
39
hogy elmulasztja a köszönést, olyan nagyon megemelte a kalapját, ami sehogy sem
illett ahhoz a feszült viszonyhoz, ami köztük volt.” (7.) A találkozást összecsapásként, a párbeszédet párviadalként fogja fel. Könnyen elragadtatja magát, ezért hangos
fogadkozásai érvényüket vesztik pillanatnyi indulatának a lecsillapodásával: „Most
már igazán elhatározta Veres, hogy megírja azt a kemény cikket a Világba, ami egészen le fogja leplezni ezt a bandát, amely itt garázdálkodik…” (7.)
A tanító képtelen szabadon, kényszer nélkül társalgást kezdeményezni: „A trafik
ablakából kikönyökölt a trafikosné lánya, Rozika. … Hirtelen úgy tetszett neki, mondani kell valami udvariasságot a kislánynak.” (7.) Veres, ha keresetlenül próbál viselkedni, fellépése rendre balul üt ki. Kiderül, hogy új szerzeményével becsapták, az
öngyújtó a helybéli trafikban is kapható, s fele annyiba kerül, mint amennyiért vette
az utazó ügynöktől. A házaló kereskedő könnyen megtévesztette, s félrevezetette.
A tanító tagadhatatlanul rossz emberismerő. A drága öngyújtó megvásárlásának a kínos történetét bizalmasan éppen a borbéllyal osztja meg, aki szigorú anyagi megfontolások szerint alakítja társas kapcsolatait: „– Hallatlan! Nahát, ez borzasztó! – szörnyülködött a borbély. De voltaképpen semmi szánalmat nem érzett, mert mégsem
lehet olyan tisztán különválasztani az emberben a felebarátot s az üzletembert. A tanító
pedig két havonként egyszer szokott megnyiratkozni, s összesen harmincöt-negyven
krajcárt fizet egy-egy alkalommal. Nagyon sok részvétet nem érdemel.” (9.) Veres eredendően a felesége keresésére indul, s közben egyik vereség éri a másik után. Tétova
bolyongása belső egyensúlyának a fokozatos elvesztésére utal. A vele szembe jövő
földművesre azért kiállt rá tótul, hogy felülről beszélve megerősítse önbecsülését,
s megcsillogtassa idegen nyelvtudását. Lelkesen vállalja a helyhez kötöttségét. Zavarja
a zsidó orvos népszerűsége, de büszke is rá, mert öregbíti a kisváros jó hírét. Az idegenek részleges elfogadása tehát gyakorlati kérdés a helyi érdekű hazafiságot képviselő
Veres nézőpontjából.
A regény narrátora többet sejtet, s kevesebbet közöl Veres belső életének a tolmácsolásával a tanító személyiségéről, mint Veresnéről. Az elbeszélő mérsékelt jelenlétének köszönhetően a férj alakjáról árnyaltabb, s összetettebb képet nyújt a szöveg,
mint az asszony lelki életéről. A regény visszatérő jelenetében valamely váratlan,
eszméltető erejű esemény ragadja magával a hőst. A hirtelen jött felismerés azonban
közölhetetlennek bizonyul, sőt valósággal megbénítja az átélő beszélő szerveit: „A tanítónak mozgott a szája, de nem jött ki rajta a hang. Csak pislogott.” (131.) Az olvasó
csak sejti, hogy a szereplő miféle megvilágosodást élhetett át. Hasonlóan emlékezetes
a beszélőn felülkerekedő nyelv történéseinek a megragadása Veres esetében. A tanító
saját megnyilatkozásait felidézve utólag érzékeli, hogy önkéntelenül használ olyan
kifejezéseket, amelyek idegenek tőle, s eltérítik a szándékolt jelentést: „Veres összevonta a homlokát: – Miért mondtam én ennek, hogy könyörgöm! De szamár vagyok!… Á, polgármester úr, azért nem békülünk!” (132.) Miután gondolatban viszszavonja a nem kívánatos szót, hangosan töprengve önkéntelenül újra kimondja:
„Á, könyörgöm, nem lehet levenni az embert a lábáról…” (132.) A kényszeres nyelvi
cselekvés a belülről jövő hangok elhallgattatását szolgálja. Rendre valami másról
kezd el mesélni, ha nem akarja, hogy feltámadó kétségei szóhoz jussanak. A beszé-
40
TANULMÁNYOK
det mintha zajkeltésre használná, hogy távol tartsa magától a biztonságát fenyegető
erőket. Végig sem hallgatva a botrányról szóló történetet kényszeresen bizonygatja
az útjába kerülőknek, milyen zavart volt náluk tegnap este az albíró. A tanító sejti,
hogy nemcsak a közjegyző kapta rajta a feleségét az albíróval, de képzelete színpadán
ez megtörtént vele is: „Összevissza beszélt, s mindent elmondott, mi történt tegnap
délután, csak akkor jutott eszébe megkérdezni, hogy is történt a baj.” (133.)
A tanító nyelvhasználatának az egyik megkülönböztető vonása a kertelés. Nem
mer arról beszélni, ami foglalkoztatja, ezért társalgás közben szinte állandóan szorult
helyzetbe kerül. Igyekszik leplezni a képzeletét valójában foglalkoztató történetet:
„előbb az jutott eszébe, vajon mire értette tegnapelőtt este ez az úr, hogy sajátságos!
Azután, hogy mi is volt az éjjel? … Beharapta a szája szélét, s hülyén nézett maga elé.”
(135.) Veres hasonló védekezésre kényszerül, mint Laci, hogy megóvja az asszony
tisztességét. Miután lezárul az érettségiző diák éjszakai kihágásának a tantestületi
vizsgálata, újabb nyomozás indul. Az alkalmi detektívek az időközben elhalálozott
albíró esetét vitatják a kocsmai asztalok mellett, vallomásokat szembesítenek egymással, majd azon tanakodnak, hol volt a tanító öccse éjszaka kettő és három között.
Veres ezen a ponton feledkezik meg magáról: „A feleségem hol volt kettő és három
között! – Mi! Megbutultál, öregem? A tanító megrázkódott, s természetesen elmosolyodott.” (136.)
A távlatmozgástól eleven nyitány után az elbeszélés két jelenetet mutat be igen
részletesen: először a káplán látogatását, majd a másnapi ebédet, ahol népesebb társaság van jelen Veresék otthonában. Mindkét esemény az emésztő szenvedélyről szól,
melynek tárgya a háziasszony. Móricz regénye bizonyos tekintetben áthasonítja a
személytelen kifejezésmódot a test beszédének megszólaltatásában. A látószögek és
a hangok birtokosa közötti apró elmozdulásokkal, alig észlelhető modális átmenetekkel létrejövő játék kiteljesedésének a világos szólamtagolás, s az érzékiség egységes
szókincse szab határt. Az elfojtott szenvedély megjelenítése szinte kizárólagosan az
élettan távlatához kapcsolódik. A regény teremtményei osztoznak abban, hogy elsősorban a testükkel vívják mindennapos harcukat. Érzelmeik a szervezetben zajló
folyamatokhoz kötődnek.
Veresné testi-lelki kiszolgáltatottságának a megjelenítése az átélő tudatán átszűrve
méltán tekinthető a mű csúcspontjának. A házasságtörésre készülő asszony kudarca
egyszerre megrendítő és nevetséges. Emma az olvasmányaiból merített eszmény
megvalósítására vágyna, Veresné elégtételre. Méltóságát vesztve a tanítóné egyetlen
éjszaka alatt megöregszik. Emlékezetes, ahogy az asszony kitartóan gyalázza alvást
tettető tehetetlen férjét a hitvesi ágyban, miközben egyre ellenállhatatlanabb erővel
ragadja magával a vágy, majd saját testében gyönyörködve bejelenti, hogy férfigyerek
sógorával fogja kárpótolni magát voltaképpen az ura jelenlétében. Az asszony végső
megaláztatása akkor következik be, amikor szeretkezésre gondolva a szomszéd szobába lép, levetkőzik, Lacit szólongatva az ágyhoz lép, de a fiú hűlt helyét találja, s „vértódulástól elszédülve leomlik az ágy elé.” (119.)
A korszak regényirodalmának merészebb testábrázolásai közé tartozik Az Isten
háta mögött éjszakai leszámolási jelenete. Flaubert többet bíz az olvasó képzeletére,
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
41
ezért nem használ áttetsző szóképeket.22 A Bovaryné legkihívóbb jelenetében semmi
sem látszik a szeretők testéből, csak a konflis lefüggönyözött fülkéjének véget nem
érő, zaklatott mozgása, s a férfi utas kinyúló kezének heves mozdulata, mellyel továbbhaladásra ösztökéli a kétségbeesetten hátra tekintgető kocsist. A céltalan hajsza,
a szabálytalan útvonal metaforikus leírása utal átvitt értelemben arra, mi zajlik valójában a konflisban.
A szereplők lélektani megközelítését a testről szóló beszéd egyszólamúsága határolja körül Móricz művében. Az elbeszélő nem tart távolságot a kielégítetlen szenvedélytől megszállt szereplők érzékleteinek a megjelenítésétől. – „Az albírót forróság
futotta el. A keze reszketni kezdett, a térde remegett, s hőség öntötte el nagy hullámokban a testét. Magára maradt az asszonnyal, s abban a pillanatban nem törődött
azzal a furcsa, érthetetlen civakodással, ami lefolyt a szeme előtt, elöntötte a láz, az
érzékiség, hogy egyedül maradtak.” (107.) A kielégítetlen testi vágy a vér, a forróság,
és az ellágyulás szóképeinek az ismétlődésével állandósul. „– Édes gyermekem – morogta újra a pap, s felforrt a vére a saját hangjában megcsikorduló érzéstől. A szeme
meghályogosodott, s a könnyes fátyolon át mindent lehetőnek látott, amire titkon
vágyakozott.” (102.) A szöveg szólamtagolása akkor tenné lehetővé az érzékiség egyoldalú
testi jelenlétének az ironikus értelmezését, ha a látó és a beszélő együtthangzó nyelvében
megjelenne a különbség, vagyis az elbeszélt érzéklet és az értelmező hang elválna egymástól. Albert Thibaudet alapvető megkülönböztetése szerint Flaubert csodálja Emma
vágyát, de megmosolyogja a vágy tárgyát.23 Roy Pascal pedig azt állapítja meg, hogy
Flaubert nyelve félrevezető, amikor a szereplő által ki nem fejezett, bizonytalan érzéseket közvetíti.24 Ebből a távlatból Az Isten háta mögött szólamtagolása különbözik
a Bovaryné „kettős hangzataitól”.
Flaubert elbeszélője képekbe vetítve közvetíti a szereplő érzékleteit, de eltávolítja
magától a romantikus költői nyelvet. Philippe Dufour aprólékosan elemezte azokat
az elmosódott értelmű hasonlatokat, amelyekkel a narrátor Emma zavarodott tudatés lelkiállapotát érzékelteti.25 Móricz képes beszéde egyértelműen és közvetlenül
kapcsolódik a hasonlítotthoz: „tudja, tisztán, biztosan, halálos igazán tudja, hol van
a fiú. Arra ébredt fel, mikor elment. Mikor elment hazulról az éjszakába. Felváltani
apróra a nagy aranyat! A kéj kövér aranypénzét, amelyet ő adott az ajkába az este.”
(119.) A teljes hasonlat egyes elemeinek az egyértelmű megnevezése, s a zaklatott
beszédmód feszültsége a szereplő összeomlásának a megnyilvánulásaként is olvasható, ugyanakkor a kifejezés bizonytalansága, a szó szerinti és az átvitt értelem közötti
kapcsolat esetlegessége az elbeszélő szólamában is érzékelhető: „Nagyon el van keseredve, s örülni sem tud a szerencséjének, hogy az elmúlt önkívületben nem vesztette
el az erényét. Igazi egyénisége kerül felülre, s imás boldogság buborékol fel valahonnan
22
23
24
25
George Pistorius, La structure des comparaisons dans „Madame Bovary”, Cahiers de l’Association
internationale des études francaises (23) 1971, 223–242.
Albert Thibaudet, Gustave Flaubert, Gallimard, Paris, 1982 [1935], 101.
Roy Pascal, The Dual Voice. Free Indirect Speech and Its Functioning in the Nineteenth-Century European Novel, Manchester UP, Manchester, 1977.
Philippe Dufour, „Le chaudron et la lyre”, Poétique (86) 1991, 193–213.
42
TANULMÁNYOK
a szívéből, mintha az isteni kéz maga vigyázott volna rá, az vitte volna el előle a vétek
lehetőségét.” (119.) Ennél összetettebb alakzat jön létre, amikor a narrátor átveszi
a tanítóné nézőpontját az ebédjelenet felbomlásához közeledve, s Dvihallyt összeesett gumilabdához hasonlítja. Az olvasó nem társíthatna szokványos emberi képzeteket a váratlan szóképhez, az elbeszélés azonban kijelöli a hasonlat értelmezési
keretét. A lecsillapodott, kijózanodott Dvihally először magába roskad, majd sértetten, merev tartással távozik. A különleges fordulatot közhelyes szókép követi. Az
albíró nézőpontjából „száráról leérett gyümölcs”-nek látszik a tanítóné. A szabad
préda elkoptatott hasonlata belesimul a teremtmények nyelvi világába. A kép rögzíti
a szövegben keletkező, változásra kész jelentést.
A testi vágy kifejezésében eltörlődik a különbség az elbeszélő és a szereplő hangja
között. A vér szó félszáznál több alkalommal fordul elő a szövegben, az érzékeket
megtámadó testi vágy hasonlatának egyik elemeként. A vérhez a tolul, tódul, elönt
ige társul, valamint a perzselő tűz, a forróság vagy a hőség. Mondatok ismétlődnek
szinte szó szerint: „Vér tolult az agyára, s majd leszédült” (25.), „A fiatalembernek
vér tolult az agyába.” (81.) Az albíró a vágy átalakításával próbál védekezni a test
késztetéseivel szemben: „Elfordította a fejét, hogy ne lássa a tanítóné formáját, s lehunyt szempillákkal, alig átszűrődő fényben maga elé igyekezett idézni a közjegyzőné finom, kis, törékeny alakját. … A tiszta szellemi társaság levegője van nála, magasabb témák, finomult ízlés, harmonikus környezet, érzékekre nem ható, csevegő
hang.” (110.) Az albíró nem elég művelt a lélektani értelemben vett tárgyvesztéshez,
s megfelelő nyelvi kifejezőerővel sem rendelkezik, amely táplálhatná képzeletét, ennél
fogva az Ő hangja is belevész a többi teremtmény szólamába, s mindez Veresnéről
is elmondható. Rodolphe, aki magát nem tekinti a szellem emberének, Emma könynyes tekintetét kivételesen érzékletes hasonlattal jeleníti meg: „elragadóan mosolygott rá, reszkető könnyel a szemében, mint a vihar esőcseppje egy kék virágkehelyben.”26 A szó mondhatni testet ölt. Az Isten háta mögött szereplői nem képesek ellenállni a közönséges szavak kísértésének, amely rendszerint a test elváltozásával jár
együtt. Az ellenőrzés alól kiszabadult beszéd a személyiség fölött gyakorolt uralom
elvesztésével jár együtt. Mintha a nyelvi határok átlépése idézné elő a személyiség
átváltozását. A pap a kimondott tilalmas szavaktól megrészegedve közönségesen
kezd el Veresnéhez közeledni. A megkörnyékezett asszony a csábító szavait visszhangozza, amikor visszautasítja a magáról megfeledkezett atyafit, akit az elidegenedett
nyelv szembesít alantas tettével.
A közönséges megjelenítése meghatározó szerepet játszik Móricz művében. A tanító lerágja a csontokat, amelyeket a felesége ott hagyatott vele az asztalon, s fesztelenül
elmeséli, hogyan szeretett bele az asszony aranyfogába. A regényben elhangzó viccek,
szólások és közmondások a társasági életben elfogadott stíluseszményről árulkodnak: „a házasság olyan, mint a rántott csirke […] sose tudja az ember, kit választ. A püspökfalatot keresem, és a mellkasát kapom!” (81.) A tanító szellemeskedése a műveltség bizonyos fokmérőjének számít: „Há, nem úgy verik a cigányt! Ki kell inni!
26
Flaubert, Bovaryné, ford. Gergyai Albert, 391.
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
43
A macska rúgja meg!” (93.) Az albíró számára az idegenség elsődleges tapasztalatát
az otthonitól különböző konyha jelenti. Valóságos fájdalommal tekint a megszokottól eltérő módon elkészített helyi ételekre: „Az albíró szíve megvonaglott; keservesen
látta, hogy a tál túrós csusza, amit a cseléd behozott, nem galuskaformára van vágva, mint az Alföldön szokás, hanem metéltnek… […] Csaknem újra kell tanulni az
evést, mintha külföldön élne… Hány Magyarország van ebben az országban!” (83.)
Viszolyog a sivár környezettől: „furcsán érezte magát. A szobában idegen szag volt,
régi sok borozás nehéz emléke, rosszul felkotort, s leülepedni nem tudó por szaga,
a bútorok avult enyve, a falak tömlöcszerű hűvössége… Most sokkal jobban átérezte
a kisváros lelkét, mint bármikor életében.” (76.) Az albíró a helyi viszonyokhoz képest
nagyviláginak, s műveltnek hiszi magát, lenézi a kisvárosi embereket, s fölényeskedik
a tanítóval. Hallgatólagosan a kultúra hiányával magyarázza a test uralmát a személyiség fölött: „Olyan olcsónak érezte a húsvásárt, hogy a szaga is megcsapta az orrát.
Alacsony, becstelen, erkölcstelen, utálatos, utolsó nép! – szitkozódott magában.”
(109.) A magasabb rendű eszmények letéteményesének hiszi magát, s ennek tudatában becsmérli Veresnét, noha éppúgy kiszolgáltatott az ösztöneinek, mint a tanítónő, s megvetett hódolói. Az albíró azonban alig különbözik az általa kárhoztatott
kisvárosi alakoktól. Az elégedetlen, vidékre vetődött közhivatalnok alakját testesíti
meg. Hasonlóan érez, mint a sírva vigadó kisvárosiak, de különbnek véli magát tőlük.
Rossz nyomozó, mert nem az eszére, hanem az érzelmeire hallgat, ugyanakkor sekélyes
előítéletekkel közelít Veresnéhez. A mesterkélten felfokozott testi vágy hajtja, ezért
olyannak akarja látni az asszonyt, amilyen tulajdonságokkal a képzelete felruházza.
Veresné nem riad vissza a cselédek legdurvább nyelvhasználatától sem, ha elragadja az indulat. Elszabadult megnyilatkozásai nem lehetnek kivételesek, hiszen
begyakorolt fordulatokkal él, s önkéntelen természetességgel merít az alacsonyabb
nyelvi változatokból: „Hát eredj a patvarba! Ki híjt ide.” – förmed rá Dvihallynéra
(106.). A közönséges veszekedés a megsértett asszony családjában is megszokott lehet.
A férj indulatoson válaszol feleségének a vendéglátók jelenlétében, sőt fenyegető
hangot üt meg: „– Eredj haza, ha bajod van. – kiáltott rá reszkető hangon, dühtől
fulladozva. – Majd csak ha te is jössz! – Én? Te! … Vigyázz!” (106.) Úgy látszik,
a tanítóné dialektusa, természetes beszédmodora a közönséges átlagot képviseli.
A kisváros kiválóságainak értékrendje szerint érdemnek számít, ha valaki sok időt
tölt a vendéglőben, amely a társadalmi élet egyik központja. A sértett ember haragjának egyetlen ellenszere Ilosván a kedélyes sörözés: „Máté Pista volt itt, a szomszéd Druhonyec falu levitája, s kegyetlenül veszekedett. […] – Ugyan kérlek, gyere,
igyunk meg egy pohár sört. Máté Pista egyet lökött a vállán, amelyre vadászfegyver
volt akasztva, feltolta a kalapját, s előreindult.” (11.) Szinte mindenki nyakló nélkül
iszik a kisvárosban. Veres a közmegegyezésre hagyatkozva utalhat mentségként lerészegedésére az iskolai kihallgatáson. Házigazdaként rendszerint több üveg borral
tér vissza a pincéből. Az első jelenetben, amikor a káplánt látja vendégül, úgy lerészegedik, hogy leesik a székről, s csak segítséggel tud a saját lábán az ágyáig vánszorogni. Az alkoholtól módosult tudatállapot szinte kivétel nélkül felfedezhető Az Isten
háta mögött szereplőinek a magatartásában, mondhatni az életműködés elválasztha-
44
TANULMÁNYOK
tatlan alkotóeleme. A tanítóék házából felháborodottan távozó Dvihallyné tántorog.
A férj félig tréfásan jegyzi meg felesége szabálytalan járására utalva, hogy megütötte
a szél. A vendéglői kisasszony hasonló szerepet tölt be a kisvárosban, mint a körülrajongott tanítóné. Az urak mindkét nőről vágyakozva beszélnek. Veresné a testének, Bertácska az italkészletének köszönheti különleges vonzerejét a férfitársaság
körében. Italozás kíséri Veres tanító valamennyi fellépését a regényben. A nyitó és
a záró jelenetben sörözés közben látható, s a tiszti étkezdében törzsvendégnek, tehát „jó korhelynek” számít.
Az urak két tábort alkotnak: vannak „jó korhelyek” és léteznek „utálatos könyvmolyok”. Az utóbbi típust azonban egyetlen szereplő sem képviseli a regényben,
a mértékadó csoport tagjai viszont egymás után lépnek színre. Az albíró javára írják,
hogy nem otthonülő könyvmoly. Az új jövevény beilleszkedése az ilosvai társadalomba tehát nem teljesen reménytelen, jóllehet azért nem volt rokonszenves a megjelenése, mert „hiányzottak belőle azok a duhajkodó mozdulatok, amelyekről a jó
korhelyek egyszerre egymásra ismernek.” (11.) Az Isten háta mögött narrátora döntő
részben a szereplők elbeszélt tudatának a bemutatására vállalkozik. Máté Pista szilaj
természetével tűnik ki a jó korhelyek közül. Az elbeszélő nem tart távolságot, sőt,
gyönyörködve jeleníti meg az alakját: „– Mire vadászik most, tanító úr? – kérdezte
az albíró. Most emberekre vadászom! – mondta Máté, s komoly, villogó szemmel
szegte hátra szép, legényes, virtuskodó fejét.” (11.) Móricz elbeszélője nemcsak bensőségesen ismeri a megjelenített világot, de otthon is érzi magát benne, s szinte magához hasonítja a teremtett olvasót. A megértés közösségét tételezve elsősorban az
idegenség elsajátítását kínálja fel számára. Feltűnően sokféle nyelv szólal meg szórványosan Móricz regényében: szlovák kifejezések, tájszavak, szólások, s közmondások, Horatius ódájának egyik versszaka latinul, s magyar prózai fordításban,
diáknyelvi fordulatok, magyar nóták, Révff y Lajos Nem hívlak én vissza című népies
műdalának negyedik versszaka („Szeretném az arcod csak még egyszer látni”). Az
elbeszélői szerepkör, látásmód és beszédhelyzet azonban nem ennyire változatos.
Lényegében egy nyelvet beszélnek a regényvilág teremtményei. Emlékezetes részletek
tanúskodnak ugyanakkor a nyelv iróniáját megnyilvánító történések megragadásáról.
A polgármester „ilosvai tótos dialektussal” töri a magyart: „Idehozzák mindenféle idegen fiatalembereket, és azok csinálják egy csomó ostobaságot, és a város jó
hírét tesznek tönkre.” (131.) A város elöljárójának jövevények elleni kirohanása nevetségesnek hat, mert úgy fogalmaz magyarul, mintha idegen nyelvet használna:
„Az a baj, hogy mindenféle idegen fiatalembereket hozzák ide a hivatalokba, az iskolákba, ezen kellene segíteni. Vannak nekünk derék fiaink, a városban születték,
és azok kintelenek mesze földön kínlódni, és nincs is állásuk, és ide csak szépen idehelyezi a miniszter büntetésből mindenféle egyéneket. Ha azok valamit teszik, hát
kérem, jönnek az újságok, és várost kompromittálnak.” (132.) Állítás és kifejezés
között feloldhatatlan a feszültség. Az idegen hangzású nyelv hatálytalanítja az idegenek
távoltartására vonatkozó közlemény tartalmát.
A megrázó tükörbenézés mellett más jelenetekben is átveszi az elbeszélő a szereplők nézőpontját és hangját. A szereplők által képviselt nyelvi magatartások közvetítő-
DOBOS ISTVÁN: EGYSZÓLAMÚSÁG VAGY EGYÜTTHANGZÁS?
45
jeként viszonylagossá válik a történetmondó önállósága, értelmező távlata elmosódik, hangja belevész a beszélők szólamába. A Bovaryné olvasójának szinte kihagyás
nélkül a késleltetett nézőpont (point de vue retardé)27 elbizonytalanító hatásával kell
számolni. Móricznál a mediátor erős jelenlétével magyarázható, hogy nem válik
kérdésessé a grammatikai, s lélektani értelemben vett alany a regény szabad függő
beszédhez közelítő részleteiben. A narrátor tolmácsolja, mit gondol Laci a történtekről. Találóan támadni készülő kutyához hasonlítja a fiú arckifejezését, emlékeztetve
Veresné eltorzult arcára az éjszakai jelenetben: „Csikorduló foggal vicsorgott, s lihegve szerette volna lábikrán harapni a Sorsot, amely idevetette a földre, hogy legyen az
Élet kapcája.” (126.) Laci tudatfolyamatának a közvetítése azonban magával ragadó,
szenvedélyes szónoki beszédbe csap át: „kidűlt előtte minden céloszlop, amit mások
állogattak fel az ifjúságot félrevakító görögtüzes elhitetéssel. Utálja a szárazföldet,
amelyen megveti a lábát az ember, mert sáros és poros és ocsmányságokkal rakott.”
(127.) A gyújtó hang Ady nemzetostorozó publicisztikájára emlékeztet. Laci alaktalan sejtelmeinek a közvetítője teljes odaadással visszhangozza a valóság fölé emelkedés
eszményét: „És az éterbe vágyik, valami tisztultabb régióba, ahol nem irtóztatja az
emberi észjárás kövér, hájas izzadmánya: a szolid erkölcs, a becsületes következetesség, a kitartó szorgalom… Magasabb igazságokat! Ismeretlenebb sikereket! Hatványozott ideggyönyöröket! Örületet! Őrületet, mert megöl a valóság. Megfullaszt
ez az élet, mint a szennyes árvíz, amely dögöket és trágyát és ismeretlen városok
csatornaömledékét sodorja.” (127.)
A fenti többtávlatú szövegrészletben a szereplő közvetett magánbeszéde hallható,
legalábbis a formális szólamtagolás szerint. Egyes szám harmadik személyű narrátori közlés vezeti be a hős első személyű megnyilatkozását. Veres Laci gondolataival
tehát alaktani szempontból kétféle beszédhelyzetben találkozhat az olvasó, de a megszólaló nyelvek által kijelölt értelmezői keretek valójában megegyeznek. A különböző
távlatok összekapcsolódása a fenti szövegrészletben nem eredményez többszólamúságot. A fiatalember megsejtve a képzelet és valóság között tátongó szakadékot,
kétségbeesik, az elbeszélő azonban a pártfogásába veszi, mivel a magasztos eszmék
örök érvénye mellett teszi le a garast. Az egyszólamúság a jelentés egységesülésének
kedvez, s korlátozza a megszólaló nyelvek elkülönböződő játékának érvényesülését.
A szereplők, s a narrátor lényegében ugyanazon a nyelvi világon belül helyezkednek
el, noha különböző hangok és nézőpontok találkozásának a feszültségei szabadíthatnának fel jelentésteremtő energiákat.
A Bovaryné hasonlatairól, metaforáiról, egy-egy mondatáról önálló művek születtek. Más tekintet bizonyára Az Isten háta mögött nyelvi rétegeiben is talál egyéb
felfedezni valókat.
27
Claude Perruchot, Le style indirect libre et la question du sujet dans Madame Bovary = La production
du sens chez Flaubert, szerk. Claudine Gothot-Mersch, Union générale d’éditions, Paris, 1975, 265.
Az előadás vitájában részt vett: J. Bellemin-Noël, P. Danger, M. Delcroix, G. Falconer, F. Gaillard, C.
Gothot-Mersch, P. Hamon, S. Hasumi, G.-W. Ireland, G. Louis-Valency, J. Plessen és H. Weinberg.
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
SZIR ÁK PÉTER
A másik meglopása
A gyermekiségen innen és túl a Légy jó mindhaláligban
Az első kereszt a gyerekkor keresztje.
Félelemből és bizalomból ácsolták.
(Pilinszky)
A keresztény ikonográfia gyermekkel ábrázolja a lelket és az angyalokat is. Ravasz
László evangéliummagyarázata szerint a Márk 10,14–16-ban olvasható jelenetben1
„a gyermeknek arról a vonásáról van szó, hogy teljes bizalommal él a feléje áramló
szeretettel. Ezt a szeretetet természetesnek találja, és természetesnek találja a maga
rászorultságát is. Mindez nem erény, nem érdem nála, még kevésbé számítás, hanem
az élet egyszerű és természetes megnyilvánulása.”2 A jelenet „örökre érvényesen kiábrázolja azt is, hogy a gyermeknek a Jézus karjaiban van a helye, s csak az a szülő
cselekszik a gyermek érdekében, aki Jézushoz viszi legféltettebb kincsét.”3 A gyermek áldás, aki pedig gyermeket bánt, megaláz vagy elveszejt, az az isteni és emberi
világrend megrontója és gyilkosa. A „legyetek mint a kisdedek” evangéliumi szava
a gyermek fogalmát a maga legeszményibb jelentésében, s bizonyos értelemben jelképesen használja. A felszólítás felnőttekhez szól, s éppen felnőttségük kiteljesítésére
vonatkozik. Gyermekké válni az evangélium szerint a felnőtt számára épp az érettség
beteljesülését jelentheti.
A történelemben, s a különböző egyidejű kulturális felfogásokban is igencsak eltérő gyermekképek élnek. Az ártatlan, az ördögi, a dionüszoszi, az apollói gyermek,
a tabula rasa-gyermek, a zsenihez közel álló gyermek. A megérő, a tanulékony és az
ösztönlény. A kognitív pszichológián, a pszichoanalízisen vagy a szociológián alapuló
gyermekfelfogás.4 A gyerek–felnőtt-viszony olyan idegenségtapasztalat, amely egyik
felet sem hagyja változatlanul: „a gyerek olyan saját, ám már nem előhívható tapasztalatokat vagy viselkedésrepertoárokat jelenít meg, amelyek a felnőtt számára »sajátként«
1
2
3
4
„Engedjétek hozzám jönni a kisgyermekeket, és ne tiltsátok el tőlem őket, mert ilyeneké az Isten országa.
Bizony, mondom néktek: aki nem úgy fogadja az Isten országát, mint egy kisgyermek, semmiképpen
sem megy be abba. Ekkor átölelte és kezét rájuk téve megáldotta őket.”
Ravasz László, Az Újszövetség magyarázata, A Református Egyház Zsinati Irodájának Sajtóosztálya,
Budapest, 1991, 174.
Uo.
A kultúrtörténetileg változékony eszményi gyermekkép és a praktikus-nevelési gyermekfelfogás fogalmáról, illetve a gyermekiségre vonatkozó reflexió újkori (más vélemények szerint már középkori) megjelenéséről lásd Pukánszky Béla, A gyermek a 19. századi magyar neveléstani kézikönyvekben, Iskolakultúra, Pécs, 2005, 9–22. Az eltérő gyermekképek rendszerezéséről lásd Gerold Scholz, Die
Konstruktion des Kindes. Über Kinder und Kindheit, 1994, http://www.grundschulforschung.de/GSA/
Konstruktion.pdf. A gyermekkép művészettörténeti megjelenéseiről lásd a Műhely folyóirat A gyermek
című tematikus számát: 1999/5–6.
47
már csak az emlékezetben férhetők hozzá. Így az individuummá válást – Friedrich
Kittler tézise szerint – az újkori családformáció egyfajta diszkurzív gépezetként
úgy biztosítja, hogy a korai gyerekkornak az én számára elfeledett emlékeit kulturális-irodalmi technikákkal archiválva helyettesíti.”5
Az irodalom különösképp alkalmas arra, hogy az elfeledésre ítélt gyermeki emléket – s vele habitust, távlatot és hangot – meg- vagy újrateremtse, eltárolja, s az
egykor volt emlékével, romjával, mint egyfajta idegenséggel a felnőttet szembesítse.
A gyermeki és a felnőtt világ mibenléte és viszonya, a gyermekkel, mint idegennel való
találkozás gyakori témája a 20. századi magyar irodalomnak A szegény kisgyermek
panaszaitól a Lóci-verseken és a Sorstalanságon át a Pompásan buszozunkig, s e művek
igencsak foglalkoztatták az értelmezőket is, gondoljunk csak Margócsy István Kosztolányi-, Kulcsár-Szabó Zoltán Szabó Lőrinc-, vagy Bónus Tibor Garaczi-elemzéseire.6 A tárgy tekintetében Móricz Zsigmond több műve is evidensen ide sorolható,
s ezek közül a Légy jó mindhalálig és az Árvácska olyan sokszor és tüzetesen magyarázott regények, amelyekben a gyermekiség szempontja mindig is középponti helyet
foglalt el. Hogy most mégis újra szemügyre veszem az előbbit, annak az az oka, hogy
úgy sejtem: az elbeszélői-szereplői távlatok szintjén, valamint a szereplői replikák
tekintetében, vagyis az elbeszélés perspektivikus, diszkurzív (jelesül a gyermekiség
diskurzusát, vagy akár csak attitűdelemeit közbeiktató) és modális összetettségére,
s így a mű példaértékére vonatkozóan vannak még eddig kiaknázatlan értelmezési
lehetőségek.
Nyilvánvaló, a Légy jó mindhalálig című művet megalapozottan szokás a szenvedések hatására felnőttkorba átlépő Nyilas Misi nevelődésregényeként olvasni.7 Kivált
szenvedéstörténetként, amennyiben a regény értelmezői a főhőshöz – szintén nem
alaptalanul – a gyermeki ártatlanság értelmezőjét kapcsolják, a felnőtti világhoz
pedig az uralom, a megtévesztés és az elvakultság jegyeit, s a Bildung éppen a felnőttek
által kikényszerített cudar viszonyok kitapasztalása lenne. Ezek az értelmezések
korántsem mondhatók impertinenseknek: a szegény sorú Nyilas Misi valóban eltéved
a felnőttek világában, s az emberek közötti meg-nem-értést tapasztalva összeroppan.
Arató László 2001-ben megjelent, didaktikai szempontokat előtérbe helyező tanulmányában kimondottan beavatástörténetként olvasta a regényt, Nyilas Misi alkatát
és válságát elsőrendűen szociális és lélektani összefüggésekkel magyarázva. Az interpretáció a mű maradandó értékét a „beszűkített belső nézőponttal” kapcsolta össze,
felhívva a figyelmet a belső, a nem látható regénybeli jelentőségére, s ezáltal a főhős
5
6
7
Kulcsár-Szabó Zoltán, Tükörszínjátéka agyadnak. Poétikai problémák Szabó Lőrinc költészetében,
Ráció, Budapest, 2010, 129. Lásd még Bernhard Waldenfels, Topographie des Fremden, http://
www.merzbach.de/VoortrekkingUtopia/Datos/texto/Waldenfels_Topographie.pdf; illetve U.,
A normalizálás határai. Tanulmányok az idegen fenomenológiájáról, ford. Csatár Péter – Kukla
Krisztián, Gond-Cura, Budapest, 2005, 180–182.
Vö. Margócsy István, A szegény kisgyermek panaszai = A rejtőzködő Kosztolányi, szerk. Mész Lászlóné,
Tankönyvkiadó, Budapest, 1987, 49–57.; Kulcsár-Szabó Zoltán, I. m., 126–138.; Bónus Tibor,
Garaczi László, Kalligram, Pozsony, 2002, 114–146.
Az alábbiakban a zárójeles oldalszámok erre a kiadásra vonatkoznak: Móricz Zsigmond, Légy jó
mindhalálig, Móra–Kárpáti, Budapest, 1974.
48
TANULMÁNYOK
motivációit legalább részben annak (kvázi) mélylélektani aspektusához kötötte.8 Innen
nézve a karakter mindenképpen árnyaltabbá, s így története bizonnyal taníthatóbbá
vált, annál több kérdés maradt függőben azonban a mű példaértéke, illetve annak
érvényessége szempontjából. Hogy vajon e tekintetben megelégedhetünk-e olyan
műfaji értelmezők és társadalomlélektani fenomének aktualizálásával, mint a „beavatástörténet” vagy a „szocializációs trauma”? Hogy vajon az előbbi keretben az utóbbinak volna – mintegy – az ábrázolása a regény? S ha így lenne, akkor is pontosabban
mit is jelent ez a „trauma” és mibe is avatódik be Nyilas Misi?
Ha az elbeszélt történetre összpontosító referencializáláson túl tüzetesebben megvizsgáljuk az elbeszélés perspektivikus, diszkurzív és modális összetettségét, akkor
talán néhány további válaszlehetőséggel is szolgálhatunk. Ígéretesnek mutatkozhat
például a gyermeki és felnőtti diskurzus „találkozásainak”, vagy – ezekkel szoros
összefüggésben – a regényben elbeszélt történetek szereplői értelmezéseinek és „használatának” számba vétele. Ez utóbbira legutóbb Baranyai Norbert vállalkozott,
amikor némiképp egysíkúnak érezve az erkölcsi példázat értelmezői konkretizálásait,
annak többértelműsége mellett érvelt, mégpedig az – ő megfogalmazásában – önértelmező metaforák (kicsinyítő tükrök), illetve a történet szintjén megjelenő szocializációs ellentmondások alapján.9 Ami az utóbbit illeti: a nevelődés folyamata a regényben egyáltalán nem egyenes vonalú, legalábbis nem visszalépések és kitérők nélküli,
s azt sem mondható, hogy valamifajta kiteljesedéssel zárulna, ráadásul a főszereplő
(s egyes mellékszereplők) morális megítélhetősége korántsem egyértelmű.
A regényben a gyermeki és a felnőtti világ közötti határ ki is rajzolódik és ugyanakkor viszonylagossá is válik. Ennek döntően az az oka, hogy a felnőtti távlatot megképző és érvényesítő, néhol jövőbeli tapasztalatokra is „rálátó” elbeszélői nézőpont
gyakran kerül közel a főhőséhez, sőt nem egyszer e kettő megkülönböztethetetlenné
is válik. A Móricz által gyakran alkalmazott szabad függő beszéd a gyermek „hangját”,
mint idegen beszédet nem egyszer jelöletlenül idézi az elbeszélői diskurzusban.10
8
9
10
Arató László joggal állítja, hogy a taníthatóság szempontjából nehézséget jelent a lélektani motivációs
mintázat regénybeli szakadozottsága, például annak megokolása, hogy miért viselkedik olyan félszegen
és önfeladóan Misi a kollégiumi „törvényszék” előtt. A főhős viselkedését az elemző ezen a ponton nem
csak az elzárással mint beavatási rítussal, hanem az „elfojtott emlékek” feltörésével, az apa kudarcainak
a tárgyalás előtti önkéntelen visszaidézésével is magyarázza. Lélektani és szociális a Julien Sorel-allúzióban ötvöződik: mindkettejük bírái az osztálygyűlölet jegyében kapcsolják össze a tettet (vétket) és
a származást. Lásd Arató László, A Légy jó mindhalálig mint beavatástörténet = A kifosztott Móricz?,
szerk. Feny D. György, Krónika Nova, Budapest, 2001, 134–140.
Baranyai Norbert, „…valóságból táplálkozik s mégis költészet”. Móricz Zsigmond prózájának újraolvasási
lehetőségei, Debreceni Egyetemi, Debrecen, 2010, 64. Az elemző által tárgyiasított „ellentmondások”
felől nézve a végkövetkeztetést csöppet sommásnak érzem: „Nyilas Misi, szocializációja során ugyanis,
ha lehet, még messzebbre kerül az őt körülvevő világ felnőtt társadalmától, ami azt jelenti, hogy
a szöveg épp a nevelődés eredményének sikertelenségéről ad számot.” Uo., 92.
„Egész délelőtt nem bírt figyelni, folyton azon járt az esze, hogy mi történik azokkal a könyvekkel, amiket
a segéd behurcolt. Talán jött egy gazdag ember, meglátta a kirakatot, s azt mondta: ezt mind megveszem.” (7.) Mint látjuk, a váratlan és így megmagyarázhatatlan értelmi integrálása az elképzelt (egy
kvázi mesei fordulat) közbeiktatásával történik, ami a bírvággyal kapcsolatos frusztráció kivetüléseként
is értelmezhető. „Éjszaka is sokat gondolt a késre, s úgy érezte, hogy a jóisten csinálta az egészet, mert
ennek így kellett lenni, hogy ő sok veszteségéért és szenvedéséért kell hogy valami ajándékot kapjon.
Nagyon boldog volt, s nagyon-nagyon örült a halnyelű késnek, úgyis hol vette azt Böszörményi, bizo-
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
49
Amikor az elbeszélő évekkel későbbi, felnőtti tapasztalatokat állít szembe a gyermek jelenbeli ismereteivel, akkor élesebben elválasztja a két távlatot, túlnyomórészt
azonban Nyilas Misi távlatából beszéli el a történetet. A zárlatban is – s erre még
érdemes majd visszatérnünk – csak a nagybácsi replikái ellentételezik a főhős megnyilvánulásait. Mindez a diszkurzív-modális összetettség jegyében igencsak nagy
kihatással van a mű példaértékének körvonalazhatóságára.
A történetszint fordulatai, az elbeszélői és szereplői távlatok kirajzolódása és a
diskurzusok találkozásai, ütközései lehetővé teszik a gyermeki és a felnőtti világ elkülönítését, de egyszersmind azok különbségeit viszonylagosítják is. Nyilas Misi a
felnőttek szemében kétségkívül egy olyan, még tökéletlen, de már kikülönülő gyerek-felnőtt,11 aki munkára fogható, manipulálható és kihasználható. Mindenekelőtt
azért gyermek, mert alávetetettje annak a zárt, állandó kontroll alatt álló iskolai
életformának, amely a felnőtté alakításának intézményes letéteményese. Egyszerre
kell maradéktalanul elfogadnia nevelődésének ezt a keretét, s ugyanakkor (pénzkereső) felnőttként is viselkednie. A felnőttek egy része jótéteményekben részesíti, ez
a tanítás, a segítés és az adományozás formájában is megmutatkozik. Ő maga egyszerre kívánja az elkülönülést és a befogadtatást. Vágyik rá, hogy bevegyék a labdázásba, jólesik, hogy a pakk-ügy miatt híre kél, ugyanakkor a magány nem csak teher
a számára, hiszen örül neki, hogy félreeső ágyat kap, s vágyai, törekvései nagyrészt
arra irányulnak, hogy a felnőtt világ részének tekintsék: gondolataival és tetteivel is
átlépni igyekszik a gyermekkorból a felnőttkorba. A családi folytonosság fenntartásában vigaszt keres, ugyanakkor ez a folytonosság nem tartható fenn, mert ezzel ellentétes, hogy maga is a felnőttségbe, sőt: a felnőtt társadalom magasabb köreibe
vágyik.12 Mindez arra utal, hogy Nyilas Misi nem pusztán szemben áll a világgal,
hiszen a mások tárgyai, illetve státusa utáni vágy, az irigységből származó frusztráció, az elkölcsönzés, sőt a lopás, a fölényteremtés (például Gimesivel szemben – 82.),
11
12
nyára lopta valahol, talán az apjától vagy rokonától, vagy ki tudja, kitől, mert ez nem tisztakezű fiú.”
(41.) Misi itt a mindközönséges eltulajdonlást – saját cselekedetét és morális felelősségét áthárítva
– a gondviselés ökonómiájába helyezi. (A kompenzáció képletét lásd még a 15. lábjegyzetben!) A gyermeki nyelviesítése mindkét esetben a kauzális-logikai képzeletbelivel való helyettesítésén alapul.
Ilonka kisasszony ekképp dicséri Misit, amikor megtudja, hogy a kisfiú házitanítónak szegődött: „Édes
istenkém, micsoda fajta ez, micsoda fejük van ezeknek!… Tizenkét éves, és tanítványa van!” (120.)
Beszédes az anyához és az apához való viszony (pontosabban e viszonyrendszer emlékéhez fűződő
viszony) különbsége. Míg az anyától tanultakat, s ezzel összefüggésben az anya pedagógiai, vagyis
a gyermekiséghez való alkalmazkodó készségét Misi szembeállítja tanárai alkalmatlanságával (33.),
addig az apa gesztusainak, az apával történtek értelmének inkább a hozzáférhetetlensége nyilvánul
meg. A főhősnek az egykori otthonhoz való viszonyára inkább a saját elidegenedéseként értett távolodás
a jellemző, ezért is kétséges Baranyai Norbertnek az a feltételezése, hogy a regény nem más, mint
„a transzcendencia biztonságot nyújtó harmóniáját elvesztő személyiség útkeresése” (Baranyai, I. m.,
91.), amennyiben annak kiindulópontja, „a transzcendencia biztonságot nyújtó harmóniája”még Misi
emlékeiben sem él. A „természetfölötti dolgokról való gondolás”, melyet az anya töprengő magyarázata
indít el benne, sem a vallásos hit melletti tanúságtételben nyilvánul meg, hanem megválaszolatlan
kérdésekbe torkollik (33.). Misi a családi viszonyait, a szociális helyzetét az új és újabb környezethez
való alkalmazkodás jegyében palástolni igyekszik, s ezt erős szégyenérzet kíséri. Mindennek hátterében az áll, hogy az iskola és a debreceni felnőttvilág olyan elvárásokat támaszt vele szemben, s olyan
szituációkba sodorja, amelyekre nézvést az otthoni-családi szokások már nem igazítják el. Az apa
követése szembetűnőbben, az anyáé rejtettebben mutatkozik lehetetlennek.
50
TANULMÁNYOK
a gőg és a hazugság (például ahogy Gimesinek, Pósalaky úrnak, vagy az igazgatónak
füllent – 89.; 225–226.; 266.) az ő viselkedésében sem elhanyagolható – úgy is fogalmazhatnánk, hogy Misi bensőjében is hordozza azt a külsőt, amitől szenved. Az ellentétes értékek szembenállásának sematikáját az is megtöri, hogy a gyermekinek tetsző
attribútumok nem egyszer a felnőttekre is vonatkoznak: Törökék és Doroghyék számára is kismerhetetlen fordulatokat hoz az élet; az elvágyódó Viola és Bella is frusztrált; a látszólag magabiztos Orczyné kérdései pedig éppenséggel arra utalnak, hogy
nem ismeri ki magát a gyermekek világában), s ez utóbbi képlet ismétlődik, amenynyiben a többi felnőtt sem „olvassa” tévedhetetlenül környezete történéseit.13 Ennek
legkirívóbb példája, ahogy a kollégiumi vizsgálat során minden elképzelhető bűnt
ráolvasnak Misire, vagyis jócskán félreolvassák tetteit, de erre utal az is, ahogy a citátumokat (szólásszerű kliséket, maximákat, szentenciákat) és az elmondott történeteket (Názó tanár úr és Nagy úr tanító magyarázatait) értelmezik a szereplők.
Mindkét vonatkozásra érdemes még visszatérnünk.
A gyermeki és felnőtt attribútumok vándorlása és cseréje, kiosztódásának esetlegessége kétségkívül Misi alakjában mutatkozik meg leginkább, amennyiben ő az,
akinek módja van a felnőttek világát valamelyest kitapasztalni, s aki e tapasztalatok
nyomán még inkább eltávolodni látszik gyermeki önmagától. Olyan tudásra és alkotóképességre aspirál, amely mindenki mástól különbbé tenné. A gyermekiségtől való
távolodás jegyében munkát vállal, s annak ellentételezéséül pénzt kap.14 Különösen
feltűnő, hogy a „pénz nyelve”15 mennyire kiterjedt szerephez jut Móricz regényében.
Míg a szív kitárulkozásai és rejtelmei, az érzelmek, a vonzódások nehezen „olvashatók”, jórészt kifürkészhetetlen,16 félreérthető és többnyire csalódást keltő vonatkozá13
14
15
16
A gyermekiség és felnőttség viszonylatának éppen ezért egyrészt az életben való eligazodás képessége,
másrészt az alávetettség mineműsége a mércéje, s ebben a tekintetben jól kirajzolódik az attribútumok
szóródása. Misi a családi hagyománynak, az iskolának és a felnőtti elvárásoknak (praktikáknak) – ha
nem egyenlő mértékben, de – egyaránt alávetett, ám a felnőttek sem mentesek az efféle reguláktól és
függésektől: a Török szülőket János fiuk tékozlása aggasztja, Violát és Bellát a (fenntarthatatlan) családi
hagyomány béklyózza, de az iskola regulái még a „birkanyíráson” átesett magyar tanárt is kötelezi stb.
Misi sikerei is egyfajta kompenzációs rendszerben keletkeznek: a kalap elveszítése miatt – Valkai tanár
úr közbenjárásával – kapja meg Nagy úrtól az első munkamegbízást, s Gyéres tanár úr a főhős latintudására tekintettel ajánlja be Doroghyékhoz. Itt apró vitám van Baranyai Norberttel, aki így fogalmaz:
„elismertsége szinte minden esetben rajta kívül álló okok következményének köszönhető” (Baranyai,
I. m., 82.). A kalap elvesztése mint véletlen esemény (ami persze nem kerülhet ki a morális megítélés
hatálya alól, amennyiben a figyelem és önfegyelem megrendülésének következményeként is érthető)
valóban lehet egy ilyen fordulat, de a Doroghy-féle megbízás és az Orczyékhoz való meghívás valódi
alapja, jóllehet Gyéres tanár úr elismerő tanúságtétele miatt történik, mégis Misi teljesítménye. A pakkügy, s általa a (kétes) ismertség adományként éri, ám hírneve egyébként meritokratikus. Hasonló megállapítást tesz Arató László is. (Arató, I. m., 143.)
Vö. Boris Groys, A pénz nyelve, ford. Palkó Gábor, Korunk 2012/11., 52. Marx a pénz jelszerűségének
cirkulatív természetéről: „az áru körforgásának eredménye, az áru helyettesítése más áruval, ezért nem
saját formaváltásuk által közvetítve jelenik meg, hanem a pénz mint cirkulatív eszköz funkcióján keresztül, amely eszköz az önmagukban mozdulatlan áruk között cirkulál.” Ezért a pénz „funkcionális léte
mondhatni abszorbálja materiális létét. Az áruk árainak eltűnően objektivált reflexeként már csak
önmaga jeleként funkcionál és ezért jelekkel is felcserélhető.” Karl Marx, Das Kapital, Kröner, Stuttgart, 1970, 87., 97. Idézi Lrincz Csongor, A költészet konstellációi, Ráció, Budapest, 2007, 167.
„Kalapot is kapott otthonról, egy kis barnát, széles karimájút, s szalag volt rajta, és nem sörte meg köröm,
ez tetszett neki, ez olyan kalap, diáknak való, komoly embernek, ez senkinek sem tűnik a szemébe. De
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
51
sai az emberek találkozásának, addig a pénz nem egyszerűen csak a számszerűsítés
eszköze, hanem a dolgok helyét és értékét nagyban meghatározó tényezőként, az
értékek helyettesítőjeként, elvont jeleként mutatkozik meg.17 Míg az adomány, az ajándék (így a pakk vagy a kápsálás) váratlan és ingatag, közösségivé teendő, vagy eleve
kollektív, addig a vásárlás a bírvágyhoz, az egyéni tulajdonláshoz kötődik. A pénz birtoklása és kiadása, az egyenleg miatti felelősség és aggódás, vagyis a gazdálkodás,
mint a jellegzetesen felnőttes viselkedés jegye nagyon is része ennek a Bildungnak.
Már a mű második lapján fölbukkan a „pénzkód”, amikor Misi a fiókját rendezgetve
„néhány percet mer szentelni kincsei zsugori szemléletének.” (6.) A kincs a pénzzel
szemben a forgalomból kivont, titokban őrzött érték, s látni fogjuk majd, hogy a szükségleteken túli luxussal hozható összefüggésbe. Az imént hivatkozott szöveghely
után is vissza-visszatérően olvasunk Nyilas Misi abbéli szorongásáról, hogy a sok
költés – a Csokonai-életrajz és a Történelmi Arcképcsarnok megvásárlása, az ötven
ív papír beköttetetése – után hogyan fogja kifizetni Csigainét.18 Az egyezkedés és
az egyezség, utóbbi létrejötte és felbomlása jószerével végigvonul a regény cselekményén, szoros összefüggésben a bizalom mint egyfajta hit, megalapozhatatlan meggyőződés19 felépülésével és lerombolódásával. Az első oldalakon olvassuk, amint a főhős
Böszörményivel egyezkedik a festékeiről, s a szcéna azzal zárul, hogy a büszkesége
17
18
19
az édesanyja levelén most is sokat sírt, mint mindig, ha már meglátta, elfacsarodott a szíve, s maga sem
tudta, mi történik vele.” (55. Kiemelés – Sz. P.) A sírás (s vele az elfacsarodó szív) itt is a magánnyal, a nem
nyilvánossal, a nyilvánosságra nem hozható bizalmas titokkal, s az ahhoz társuló értetlenséggel kapcsolódik össze. A nyilvános és az eltitkolt relációja ismétlődik a regényben: a múlt titkainak és a kincseknek a megőrzésétől az elfecsegett lutri-ügyön át a tárgyaláson mutatott önsorsrontó hallgatagságig.
A regény egyik jelenetében a főhős elveti azt az ötletét, hogy pénzügyeiről(!) saját könyvében kimutatást
vezessen. (22.) A tárgyaláson Misi hallgatásával – a titkok védelmében, s mint majd látni fogjuk: az
anya intelmét némiképp tévesen követve – voltaképpen saját maga ellen „vall”. Az utóbbi esetben a legbensőbbnek érzett titkokat firtató vallatás tapintatlansága, bizalmatlansága, erőszakossága némítja el
Misit, zárja be a szív, a lélek „könyvét”: „érezte, hogy ezek az emberek hiába felnőttek és okos emberek,
mégsem fognak megtudni semmit; hogy lehet megismerni valakinek a lelkét, ha ellenségesen, gyilkos
szándékkal akarnak rést ütni bele, és úgy feszegetni ki titkait; ó istenem, ha volna valaki, aki előtt kiönthetné szívét, négyszemközt és ártatlanul s odaadással!” (283.)
A Törökéknél tett – fent említett – vizit így folytatódik: „– No, osztán mit fizetnek? – kérdezte a néni. /
– Két forintot. / – Ejha – mondta Ilonka kisasszony, s látszott rajta, hogy meg van nyugodva, hogy
mégis nem olyan nagy dolog az egész –, nagyon jó az…, nagyon derék! Nagy segítség a mai világban!…
Két forint is szép!… Öröm az az édesapának, akinek ilyen gyerekei vannak!… Ó, ó, ez a kis béka, hogy
ennek tanítványa van, ó te ződ szilva! Már nem is merem tegezni!… Nevelő úr!… No, nézd csak…”
(120.) A következő lapon: „– Két forintot fizetnek neki! – mondta Ilonka kisasszony. – Másnak ilyen
gyereke van, a mieink pedig még két forintot egész életükben nem hoztak haza.” (121.)
„[…] még negyvenöt krajcárt szorongatott a kis kattanós zárú bugyellárisában, s fogalma sem volt róla,
hogy fi zeti ki egy hét múlva Csigainénak a hatvan krajcárt. Ha ez eszébe jutott, csaknem meghalt a
félelemtől.” (17.) „Bezzeg ő rossz, haszontalan, könnyelmű fiú. Aki ahelyett, hogy segítségére volna
szüleinek (pedig jól tudja, hogy az apja százszor nehezebben keresi a kenyerét, mert nehéz fejszét kell
forgatnia reggeltől estig, s óriási fákat faragnia, hogy a családjának a mindennapi kenyeret megkeresse,
nemcsak lúdtollal, amely a meleg szobában vagy a hűvösön perceg a papíron), mégis gonosz hiúságának s vágyainak a kedvéért elpazarolta azt a pénzt, ami rá volt bízva.” (21.)
A másik tudatának átláthatatlansága, a másik másságának redukálhatatlansága miatt „minden személyközi viszony csakis a bizalmon, vagyis egyfajta hiten alapulhat […] azaz megalapozhatatlan meggyőződésen”. Bónus Tibor, A másik titok. Az Édes Anna értelmezéséhez, It 2007/4., 508.
52
TANULMÁNYOK
ellenére behódoló Misi a kuporgatott pénzéért vásárolt kármint ingyen átengedi az
ereje tudatában lévő, a „rontás démonát” hordozó társának. A főhős és Böszörményi
jelenete nemcsak arra utal (mintegy a cím értelmezéséhez adalékul), hogy a jó gyöngébb, hanem arra is, hogy a hamis egyezség, a kétes bizalom a hatalmaskodás révén
kikényszeríthető (akár csak ahogy majd János úr teszi ezt), s hogy a félelem és a fenyegetés, a lappangó vagy nyílt erőszak a gyermeki világnak is integráns része.
Az egyezkedés kudarca, a kölcsönösség felszámolódása, a bizalom elenyészése,
s az ezzel járó erőszak megjelenése áll annak a regényvégi, de jóval korábbról felidézett jelenetnek a középpontjában is, amikor az apa kudarcot vall, mert a kialkudott
árat nem tudja tartani. A gyermekszemmel kísért heves veszekedés azért tör ki, mert
a házat építtető paraszt nem akarja az iparosnak a munka valós (vagy az apa által
valósnak vélt) költségeit megfizetni. Misi kései kommentárja az ökonómiának ezt
a megsértését20 aztán morális távlatba helyezi, azt állítván, hogy a zsugoriság és a hitványság okozza az egyezség felbomlását. A főhős ezek után – ahogy valahány felidézett történet esetében – a maga sorsával azonosítja annak értelmét, s végül némi
fölényérzettel azt a példaértéket kapcsolja hozzá, hogy a meg nem értés az „igaz”
embernek a buta emberek általi meghurcoltatásából fakad.21 Mindez együtt jár annak
utólagos megértésével, hogy a pénz nem fejezi ki a valódi értékeket, s ebben a vonatkozásban az apa munkájának dicsérete az egyedi, a megismételhetetlen, a pénzre nem váltható, s így annál fontosabb művészi alkotással kerül párhuzamba.22
Ez azonban nem kérdőjelezi meg, csak új távlatba helyezi annak regénybeli szükségszerűségét, hogy a gazdaságosság vagy annak megbomlása alapvetően határozza meg
az emberi viszonylatokat. Ahogy említettem már: Misi a könyv, a füzet és a festék
megvásárlásával megbontja a jövőre orientált ökonómiát, s szabályos rendben folyó
munkavégzéssel igyekszik azt helyreállítani. Úgymond nem csak szükséges dolgokra
költ, vagyis „kincseket” vásárol, s ezzel a gazdaságosságot éppúgy azzal a luxussal
rombolja, amely Gyéres, Báthori és Sarkadi, a „három gigerli” esetében, vagy akár
Orczyék lakását szemlélve (61–62.) egyébként taszítja. S ez az idegenség-érzet gyakorta a személyiség ökonómiájának, komfort-érzetének megbomlásával jár: szégyenérzettel és bűntudattal, ahogy azt például Orczyéknál láthatjuk (62–63.; 66.) Ugyanakkor azt is megfigyelhetjük, hogy Gyéres tanár úr eleganciája Misi későbbi távlatából
felértékelődik;23 Orczyék fényűző lakása pedig azért frusztrálja és idegeníti el, mert
a luxus, az Orczy-ház érzéki tapasztalata, spektakularitása ott egyfajta adományként olyan pozitív emberi értékekkel – figyelemmel, kedvességgel, gyöngédséggel –
társulnak, amelyek nem engedik számára a szükségleteken túli jólét, s a vele járó,
20
21
22
23
Ennek éppen ellentéte Pósalaky azon rigolyája, miszerint a felolvasás az egyezség szerint egy órán át
tart, és csakis öt órakor kezdődhet, egy másodperccel sem korábban.
„Mi az, mi az, ami megakadályozza az embereket abban, hogy egymást megértsék? Hát lehetetlen,
hogy az igaz ember a sötét és buta emberek közt élni tudjon?…” (293.)
„A fogát összeszorította, s azt gondolta, az szinte dicsőség, hogy elveszett a reskontó, patvar vigye
a pénzt, a sok pénzt, az egész koffer bankót…, de elveszíteni a saját költeményét!…” (294.)
„Hát a latintanártól nem is latint tanult, hanem azt, hogy tíz év múlva egyszer csak kilobbant belőle a
testiség kultusza, s a Gyéres tanár csodálatos önérzete és fesztelensége tette bátorrá és biztos fellépésűvé,
mikor olyan társaságba került, ahol erre volt szükség” (30.)
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
53
számára ismeretlen életforma puszta leértékelését. Miközben Misi fiúi alkalmatlansága miatt szorong, szegény sorú családjával szemben is felelősséget érez, ellentétben
a Doroghy felmenőkkel és Sanyikával, vagy a Török fiúkkal (Antallal, Imrével és különösen Jánossal – vö. 121.), akik nagyban hozzájárulnak a családnak, mint közös
vállalkozásnak a csődjéhez. Az egyezség és kölcsönösség megbomlásának – Móricz
által egyebütt is (például a Forr a borban) sokat tárgyalt – esete a gyerek, aki nem
tanul és a tanár, aki nem tanít.
A tervezett gazdaságosság alóli kibújás szembetűnő példája a lutri, a szerencsejáték, a vak végzet allegóriája,24 amely a véletlen jótéteményét iktatja a csekély befektetés és a nagy, jóllehet roppant bizonytalan hozam láncolatába. A tanulás és a munka töredelmes, hosszú távú befektetésével – mint a Bildung tervezhető projektjével
– szemben a lutri a meggazdagodás idejének lerövidülését ígéri.25 Török János úgy
állít csapdát Misinek, hogy a tíz forint kabátjába csempészésével azt a látszatot kelti,
hogy a főhős a bizonytalan nyereséget a biztos haszonra, vagyis az ígéretet pénzre
váltotta, a véletlent a programozott kalkulációval cserélte fel. Ez utóbbinak a megsértése illetve érvényesíthetetlensége az elkölcsönzés, vulgo: a lopás eseményében tűnik
fel legdrámaibb módon, s ez persze a pakk megdézsmálásakor és a reskontó Török
János általi leplezett eltulajdonításában tetőzik, de a másik – anyagi vagy érzelmi –
meglopása a szépséges Bella és a tisztességes Misi tetteiben is fölbukkan. Bella bár
szelíden és kedvesen, vagyis leplezve, de érzéki vonzerejével visszaélve lopja meg Misi
iránta érzett bizalmát. Főhősünk pedig kitépi és magához veszi Törökék könyvének
fedelét, illetve magához veszi és elrejti (tezaurálja) Böszörményi kését. Az előbbi
esetben nem tud ellenállni az érzéki csábításnak és a tulajdonlás vágyának, és saját,
később megírandó könyvét ékíti a szép fedőlappal, az utóbbi esetben a tetszésből
fakadó bírvágy az elégtétel-kereséssel, vagyis a bosszúszomjjal párosul – a bosszú
ökonómiájába illeszkedik.
A tulajdonlás, lopás, elkölcsönzés tropológiai dimenziójának része a másolás is,
ami az eredetiség kiküzdésével, vagyis az egyediség – így a saját műalkotás – megteremtésével is relációt alkot. A másolás, mint egyfajta ismétlés számos vonatkozásban
fölbukkan. Misi azt tervezi, hogy a Jegyzetek című üres bőrkönyvecskéjébe mindenfélét
feljegyez, bemásol, mintegy elismétel majd. A könyvet nem csak versek lemásolására,
illetve az olvasottak tartalmának rögzítésére akarja használni, hanem könyvelésre,
vagyis kiadásainak és bevételeinek regisztrálására is. (Ez utóbbiról azért mond gyorsan
le, mert fél, hogy kitudódik a könnyelműségéről árulkodó költekezése.) A Pósalaky
úrnál való felolvasás olyan mechanikus ismétlés, amelynél nem válik fontossá a felolvasandók értelmezése. Az öreg úr szigorúan megtiltja az olvasandók előzetes szelekcióját, s Misi kizárólag a jó hangzással, vagyis az értelmezés nélküli közvetítéssel
24
25
Ez többszörös kötésben nyilvánul meg: eredetében a vak Pósalaky úr álmához és cselédje álomfejtéséhez
(az álom dekódolásához, számszerűsítéséhez) kapcsolódik, s titok, árulás, lopás, hazugság és hamis
vád övezi.
Misi annak hatására árulja el „hetykén” Törökéknek, köztük János úrnak a lutri titkát, hogy Ilonka
kisasszony éppen az ő havi öt forintos fizetésével – és közvetve apja szegénységével – kalkulál, s ezt
a kisfiú sértőnek találja. (123.)
54
TANULMÁNYOK
törődik.26 Ezzel áll összefüggésben, hogy e tevékenysége során olyan értelemvonatkozások keletkeznek, amelyek sem a szereplői, sem az elbeszélői távlatban nem reflektálódnak.27 A nem értett elismétlése a kulturális idegenség egyfajta lelepleződéseként
bukkan fel abban a jelenetben, amikor Misi Orczyéknál fonetikusan értve és ismételve a neveket saját ismeretségi körébe vonja „Gőtét” és a „Sillert” (67.). (Az Orczyéknál tett vizit egyébként az idegen viselkedéshez való alkalmazkodás, az idegen viselkedés lemásolása, ismétlése mint mimészisz kudarcát is megmutatja.) Misi még korábban megvásárolja a Csokonai-könyvet, amiről csak utóbb tudja meg, hogy nem
verseket tartalmaz, hanem életrajzot, s minthogy nem ért belőle semmit, hamar felhagy az olvasásával. Nem tudván a belbecsről, csak a külcsín foglalkoztatja, s a birtoklás élvezetét csak fokozza, hogy ráírja a saját nevét.28 A birtokbavétel, a másik név
letörlése és a saját név felírása, mint egyfajta aláírás nem a bensővé tett, értelem szerinti átvevést jelenti, s ez az infantilis külsődlegesség, pontosabban annak a szereplői
tudathoz kapcsolható értelme valamelyest ironikus távlatba helyezi a Csokonai Vitéz
Mihály és Nyilas Misi sorsa között megvont párhuzamot. Szilágyi Zsófia némi alappal írja, hogy „a költőelőd sorsa, különösen a Debrecenhez fűződő viszonya, a kollégiumból való eltávolítása (pontosabban annak az irodalomtörténetben és az oktatásban ránk hagyományozott képe) Misi regénybeli sorsának mintája lesz”, 29 ám e
tekintetben is fontos különbséget tenni a szereplői, az elbeszélői és a szerzői távlatok között. Már magukban a felsorolt történetelemek értelmezésében is érdemes
a hasonlóságok jelentős különbségét megállapítanunk, például Csokonai és Misi viselt
dolgai, pere és azok következményei között, s ezentúl arra is figyelnünk, hogy Misi
saját tanúságtétele szerint egy szót sem ért az életrajzból,30 s nem is olvassa el azt.
Így aztán noha egy futó pillanat erejéig valóban felfedezi az analógiát („Csokonait is
kicsapták az iskolából. Debrecenben, még a harangot is meghúzták, mikor kicsapták… Kicsit megborzong, talán ő utána is meg fogják húzni a kollégium csengőjét,
s az egész iskola tudni fogja, hogy ki van csapva.” – 274.),31 az mindenképpen túl26
27
28
29
30
31
„Gyorsan, gyorsan, olyan gyorsan olvasta, hogy míg elébb értette, s foglalkozott gondolatban vele, most
már egy szó sem hatolt be az elméjébe, csak olvasta a szavakat, tisztán és értelmesen, a szája mozgására
figyelt, hogy a hangok össze ne folyjanak. s érezte, hogy a magas és mély hangoktól hogy rángatódzik az
ajka, mert egész lelkét beletette, hogy minden szó, olyan tökéletesen legyen kimondva, hogy no…” (53.)
Az egyik cikk felolvasott és az elbeszélésben idézett részlete éppen az ökonómia diskurzusát idézi fel:
„A kaszálókban nyert takarmányt az időnként idehajtott jószággal feléttetetik, mert annak az elszállítása borzasztó igaerőbe kerülne, úgyhogy a szállítási költség gyakran többe kerülne, mint a megtermett
takarmány.” (54.)
„[…] úgyhogy lassacskán nem is tartotta sürgősnek az elolvasását, de azért nagyon boldog volt, hogy
megvette és hogy megvan, sokszor megnézte a címlapját, amelyre fent a felső jobb sarkán ráírta erélyesen
a nevét, hogy »Nyilas Mihály 1892«. Lent, a lap alsó felén kék festékkel volt odanyomva egy cifra bélyeg,
hogy »Spitz Ödön jogász«. Ezt könyörtelenül tintával keresztülhúzta, Rendkívüli és kimondhatatlan gyönyöröket élvezett, hogy neki van egy saját vásárlású, igazi, vastag könyve, amire ráírta a nevét.” (8–9.)
Szilágyi Zsófia, Móricz Zsigmond, Kalligram, Pozsony, 2013, 58.
Az életrajzból citált azon mondatot sem látszik érteni, ami pedig éppen a származás, illetve a testi és lelki
átöröklés relációját firtatja (8.), holott az anyához és az apához való viszonya gyakorta foglal koztatja.
Az idézett részlet sem csak megerősíti a hasonlóságot, hanem a különbségekre is utal, egyrészt a harang
és a csengő parodisztikus (persziflázs-szerű) cseréje, másrészt a proleptikus szerkezet halasztó aktusa
révén, mely a kijelentés referenciáját a jövőbe helyezi, s mint utóbb tudjuk: a félelemnek/vágynak ez a
jövőbe tolt oka nem „következik be.”
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
55
programozottá teszi a regény példaértékének körvonalazását, ha úgy értjük, hogy
„Misi számára önigazolást is jelent, hogy Csokonai sorsát látja megismétlődni a sajátjában: ez részben magyarázatot adhat arra, miért nem lép fel határozottabban
a meghurcoltatása ellen, illetve miért tűnik időnként gőgösnek.”32 Az idézett paszszus kivételével ugyanis nincs nyoma annak, hogy Misi Csokonai sorsát a sajátja értelmezőjének tekintené, s a cselekmény fordulataiból kiolvasható – egyébként már
csak a krisztusi allúziók odakapcsolása révén is különbségeket termelő – párhuzamok érvényesítése inkább az elbeszélői és a szerzői távlathoz köthetők. E szétválasztás enged rálátni a regény perspektivikus-diskurzív rendszerének arra a vonására,
hogy a főszereplő sorsának példaértéke meghaladja szereplői horizontját, ahogy Arató
László fogalmaz: „többet értünk, mint a főhős.”33 Ez pedig – kiegészülve a szereplői
replikák perspektivikus váltásaival, helyettesítéseivel – óhatatlanul kettős távlatot
teremt az olvasó számára, ami az irónia performatív modalitását kölcsönzi a regény
egyes passzusainak.
Innen nézve aligha lehet egyetérteni Arató László azon megfigyelésével, hogy „a regény egészétől a híres pakk-epizód kivételével idegennek tűnik a humoros, a szatirikus
vagy az ironikus látásmód”.34 A magyar tanár „birkanyírásának” jelenetében például
a fodrásszal kötött kétes egyezség szereplői elbeszélésében a fenyegetés eltúlzása kelti
az öngúny hatását (35.),35 Orczyéknál a szóhangzás alapján a nevek felcserélhetősége
okoz kínos hatású, bumfordi humort, a tárgyaláson pedig Debrecen eltúlzott dicsőítése billenti át a szószerintiséget iróniába (286.). E tekintetben igazán nagy jelentősége
a zárlat újraolvasásának van, amennyiben Baranyai Norbert interpretációjának, miszerint „a regény annak a reménynek ad kifejezést, hogy az individuum magára hagyatottságát nem lehet végérvényesnek tekinteni, hiszen van mód visszatalálni az isteni gondviseléshez”,36 e néhány passzus egyneműnek feltételezett modalitása jelenti
az egyik alappillérét. (A másik, mint már említettem, annak téves tételezése, hogy
Misi „a transzcendencia biztonságot nyújtó harmóniájához” tér vissza ezzel.) Misi
már a vizsgálat általi meghurcoltatása után, de még végső tisztázódása előtt látja viszont
szeretett nagybátyját, Isaák Gézát, aki megsegítésére érkezik a kollégiumba. Míg ő
a professzor urakkal tárgyal, addig a főhős fiziológiai tüneteket is mutató, megrendült
állapotában kívül várakozik. Igyekszik felidézni a „karcerben” költött versét, s nemcsak hogy nyugtalanul konstatálja annak részleges elfelejtését, hanem egy anekdota
felidézésével még a művészet és az igazság talányos viszonyával is szembenéz. (Még
ha érvelésének nem minden mozzanatával értek is egyet, végkövetkeztetésében helyesen írja Baranyai Norbert, hogy az adoma legalábbis viszonylagosítja a Simonyi
32
33
34
35
36
Szilágyi, I. m., 60.
Arató, I. m., 141.
Uo., 129.
Ezt a szereplői távlaton túlnyúló hatást erősíti, hogy a „birkanyírás” egyszersmind egy motivikus hálóba is beilleszkedik, amennyiben kapcsolatban állhat a luxus „visszanyírásával”, az extravagancia (az egyediség) megszűnésével, a közösségbe való visszaigazodással, az intézmény reguláinak
megerősítésével, illetve a haj és az erő összekapcsolása révén Misi sámsoni erő iránti – reménytelen
– vágyával.
Baranyai, I. m., 94.
56
TANULMÁNYOK
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
óbesterről írott, s a főhős emlékezetéből azonnal ki is hulló vers jelentőségét.)37
Utóbb Misi felidézi az itt már szóba hozott „kinyizsi bajt”, s az apával történtek újraértelmezéséhez kapcsolódva a meg nem értést nevezi meg a jóvátehetetlen bajok
okozójának. Ezek után olvassuk a következő passzust:
Bentről hangokat hallott, erre elszorult a szíve, de nem tudta, miért, egészen
meg volt könnyebbülve, istenem, mit búsul, hisz már nincs baj: itt van Géza bátyám!… Megvan a megváltás…, itt a megváltó…, hisz már nem az ő gondja,
hogy mi történik tovább, levette a válláról a felelősséget valaki…, és úgy hasonlított most a Géza bátyám arca a jó Jézus Krisztuséhoz, éppolyan szelíd jó szakálla
van, barna szakálla, erős szeme, ami átlát a szíveken, és mindenható… Magára
veszi most, kideríti most a bűnt, hogy nem bűn, hanem erény… Így jó, ha van,
aki az emberről leveszi a felelősséget, így jó…, hogy felegyenesedik az emberi
lélek az ő dicsőségében, s aki előbb sárral lett dobálva, most tisztán és dicsőségesen fehér… (294.)
E bekezdéshez Baranyai Norbert azt az értelmezést illeszti, hogy a nagybácsi „egyértelműen a krisztusi megváltást jelenti a főhős számára”.38 Ez azonban kétségbe
vonható, mert Misi belső beszéde itt konstatívumból performatívumba fordul át,
amennyiben nem a ténylegest, hanem a vágyottat szólaltatja meg. A rajongásnak,
s így a túlzásnak az a performatív módusza, ahogyan Misi jézusi attribútumokkal
ruházza fel a nagybátyját, óhatatlanul ironikussá teszi a passzus olvashatóságát. Inkább
a gyermek infantilis vágya tárgyiasul itt („levette a válláról a felelősséget”; „Magára
veszi most, kideríti most a bűnt”), s a vigasz is hangsúlyozottan fi ktív referencialitású, vagyis jövőbeutaló, mintsem hogy a gondviselés visszatérésének bejelentése
történne meg. Míg itt a belső beszéd infantilitása önmaga keretezettségében lepleződik le, addig a zárlat utolsó szcénájában a gyermeki naivitást a felnőtti replika
ellenpontozza:
– Hát mi akarsz lenni, édes kisfiam? – kérdezte a bátyja újra.
Misi hirtelen azt mondta:
– Az emberiség tanítója.
Újra hallgattak soká.
– Tanító: tanulás nélkül még senki sem lett!… – szólt a bátyja.
Misi elszégyellte magát, hiszen akar ő tanulni, nem is tanulni: tudni!…
[…]
– Hogy gondolod, Misikém – szólt édes tréfájával a bölcs bátyja –, csak úgy
elindulsz, és mégy az úton, és aki szembejön az élet országútján, azt mindjárt
tanítani kezded?
37
38
„Ezt az anekdotikus elbeszélést a regény egészének jelentésére vonatkoztatva úgy tűnik, hogy a szöveg
művészet és igazság kategóriája között különbséget téve kétségbe vonja a költészetnek tulajdonított
erkölcsközvetítő funkciót.” Uo., 95.
Uo., 93.
57
Misi lehunyta a szemét titkos mosollyal.
– Igen.
A bátyja fél szemmel, mosolyogva nézett rá.
Sokára a jószagú szivarját kivette a szájából, s azt mondta erélyesebb s rendesebb hangon:
– Én úgy gondolom, legjobb lesz, ha eljössz abba az iskolába, ahol én tanítok, és
ott majd tanulsz, odáig amíg mind megismered a declinatiókat és conjugatiókat
és mindent, amit mások tudnak, hogy te is tovább taníthass másokat. (301–302.)
Ha figyelmesen követjük a párbeszédet, akkor érzékelhetjük, hogy a nagybácsi szólama olyan perspektívát állít szembe a Misiével, ami a tanulást még lezáratlannak,
a felnőtté válást még befejezetlennek mutatja. Innen nézve különösképp látszik,
hogy a vigasz olyan ígéret, vagyis jövőbe helyezett referencia, amelynek eljövetelét,
létrejöttét, teljesülését sem a nagybácsi, sem az elbeszélő nem erősít(het)i meg. Újfent
megmutatkozik, hogy az itteni elbeszélés perspektivizmusától idegen a kétségbevonhatatlan transzcendens érték tételezése. A sors véletlenszerűségét éppen a gyermekiség igyekszik itt egy olyan biztonságos rendszerbe integrálni, ami a kiszámíthatatlanságot a programozhatóságra váltaná fel.
A világban való eltévedésnek, a Misi által felpanaszolt egymást meg nem értésnek
éppen az eltérő perspektívák megszüntethetetlen különbsége, nyelv és élet, törvény
és praxis heterogenitása az oka, amit visszatérő példaértékkel mutat meg az is, ahogy
az erkölcsi maximákat és a tanító célzatosságú történeteket eltérő módon értelmezik és használják a szereplők. Gyéres tanár úr az őt kileső, így a kollégium reguláit
megsértő Misinek és Orczynak is olyan fordítási feladatot ad, amelyekkel megfedi és
egyszersmind útba is igyekszik igazítani tanítványait. Misi mondata inkább szentencia („Az is… tolvaj…, aki…az emberek… bizalmát… meglopja…” – 133.), Orczyé
pedig maxima („A törvény határait… áthágni… senkinek sem szabad…” – 136.), de
mindkettő nyilvánvalóan vonatkoztatható a történet fordulatpontjaira, s ez a reláció
mindkettejük esetében meghaladja a szereplői távlatot. A lopás, valamint a morális,
illetve a jogi törvények áthágása, illetve annak tilalma,39 ami szoros összefüggésben
van a bizalom, az egyezség és kölcsönösség kiépülésével, s persze rombolódásával is
– mint már korábban láttuk – jószerével mindegyik személyközi viszonylatra ráérthető. Baranyai Norbert helyesen állapítja meg, hogy a szentencia „(s)zövegszerűsége
[…] magában hordozza az egyéni interpretáció, sőt a félreértelmezés lehetőségét is.
Így történhet meg, hogy Misi közvetlenül az eset után éppen erre az erkölcsi tanításra
hivatkozva győzi meg magát arról, hogy át kell adnia a Török János által rábízott levelet Bellának.”40 Már maga a penitencia is felveti az elvont törvény és a konkrét helyzet,
a szó és a cselekedet közötti közvetítés dilemmáját, hiszen Gyéres tanár úr a meg39
40
Ugyanakkor megfigyelhető a lopás, mint élelmesség legitimálása is: az öreg Kocsis szomszéd népi bölcsessége („Nem azé a madár, aki elereszti, hanem aki megfogja” – 19.) egy tetszetős nyelvi formulával
igyekszik elleplezni a lopás amoralitását. (A klisé nem csak az „ügyesek” dicséreteként, hanem egyszersmind az „ügyetlenek” megintéseként is olvasható: azt lopják meg, aki hagyja magát… Ez a példaérték pedig ráolvasható a Misivel történtekre.)
Baranyai, I. m., 69.
58
TANULMÁNYOK
lehetős ártalmatlan „kilesést” aránytalanul bünteti, amennyiben olyan törvényeket
rendel hozzá, amelyek – felvetve a szándék, bűn/vétek és a beismerés egymásra vonatkozását – a megfedettek számára megnehezítik azok interiorizálását. Ehhez
társul a latinra fordítás feladata (Misi esetében követhetjük is a megfelelő nyelvtani
eset és az odaillő szó bajos kiválasztását), amely egy holt nyelvre való átültetés műveletében, a nyelv materialitását kiemelve mintegy maga is eltereli a figyelmet az értelmezésről.41 Gyéres tanár úr arra utasítja Misit, hogy a mondatot írja fel a jegyzőkönyvébe és eztán „ehhez tartsa magát”. Az ily módon, írásban rögzített, mintegy
kodifikált törvény értelme azonban ettől még meglehetősen homályos marad. Az
aránytalan megfedés miatt Misi halálos ijedtségében a tanár úr bizalmának végső elvesztésétől retteg, attól tartva, hogy elveszi tőle a tanítványát, s a szégyen miatt többé
nem is mehet majd haza. Mindennek összességében az elvont erkölcs és a praxis,
a nyelvi klisé és a tapasztalat megszüntethetetlen különbsége áll a hátterében, s ez az
összefüggés más szereplők önértelmezése szempontjából is konstitutívnak mondható. Az erkölcsi maxima általánossága ugyanis eltörli az élethelyzetek egyediségét,
ezért lehetséges az, hogy Misi a János úrhoz fűződő kétes bizalmát úgy óvja, hogy
voltaképpen saját magát lopja meg. Bella kimondottan a normaszegésen át jut el
a vágyott állapotig: megtéveszti a családját és Misit is, megszökik, de nem csak a maga
javát keresi, s – az értékek groteszk átfordulása jegyében – végtére így tud segíteni az
őt addig fogva tartó családján. Misit több esetben is becsapja (mintegy meglopja) az
elvont, vagy az elvontan értett/kezelt erkölcsi útmutatás. Nem csak a reskontó ügyében,
hanem például akkor is, amikor az édesanyja pakkal küldött levelében olvasott szelíd intéshez akkor is tartja magát, amikor az adott helyzet ezt nem indokolja.42 De
a főhőst nem csak az elvont tanítás csalja meg, hanem az intenciót rejtő nyelvi játék,
s a vele járó gesztusok is: olyan üzenetet közvetít ugyanis Bellától Török Jánosnak,
amit fatálisan félreért.43
41
42
43
A megértés, meg- és feljegyzés és használat itt megjelenő aspektusához illeszkedik Misinek az a tulajdonsága, hogy képtelen megjegyezni a memoritereket.
Pontosabban előbb nem tud titkot tartani, nem tud nem dicsekedni, utóbb viszont akkor is hallgat,
amikor védenie kellene magát: „Misi két perc múlva már fent volt a coetusban, s bár elhatározta tízszer
is, hogy senkinek sem fogja mondani, hogy pakkot kapott, mert az édesanyja a szelvényre is ráírta, hogy:
„Ne dicsekedj vele, nincs mivel dicsekedni, fiacskám” – mégis az volt az első szava, hogy: „– Pakk!”
(31.); „Gondolta kicsit magában: jó volna mindent elmondani, de nem lehetett, mert akkor saját
magát dicsérni kellett volna, azt kellett volna mondania, hogy ő különb a többi fiúnál és mindenkinél,
mert ő nemcsak hogy nem tett, de nem is gondolt rosszat senkiről és semmiről.” (281–282.)
„– Hát mondja meg neki – mondta aztán, s komikusan gesztált egy ujjal, mintha az énektaktust ütné –,
mondja meg neki, de el ne felejtse, Misi… ugye, Misi? vagy Misuka? mi?… mondja meg neki, hogy: csak
ennyit mondjon: szívesen-sehogyse! érti… Vagy így: Sehogyse-szívesen!… Ahogy tetszik, sehogyse
szívesen… vagy: szívesen sehogyse! érti?… / És az oly komikus volt, hogy a kisfiú boldogan, tiszta szív
tiszta boldogságával megértette, s elkezdett ő is úgy hangtalanul magában nevetni. S oly boldog volt,
hogy úgy ki fogják most figurázni János urat, hogy még…, nohát: kellett neki ezt a levelet megírni!…”
(139.) Ebben az emlékezetes passzusban is az eltitkolt és a nyilvános ellentmondása kerül a középpontba. A „szívesen-sehogyse”, „sehogyse-szívesen” mint paradoxon (és hapax legomenon) értelmét
számára kedvező formában Misi azért stabilizálja, mert delejezi őt Bella érzékisége és érzéki előadásmódja (gesztusok, taktus, nevetés), amely gyermeki játékosságával is bizalmat ébreszt. Érdemes megfigyelni, hogy Bella a megszólítással („Misi… ugye, Misi? vagy Misuka? mi?”) is Misi gyermekségére
apellál, s közös játékuk így azt a hitet kelti föl a kisfiúban, hogy a harmadik felet nevetségessé tevő
bizalmas szövetségesekké váltak. Nem véletlen, hogy Misi mindezt a „tiszta szívével” érti (félre).
SZIRÁK PÉTER: A MÁSIK MEGLOPÁSA
59
Názó tanár úr, valamint Nagy úr tanító elbeszélései szintúgy ki vannak téve a perspektivikusság általi értelemszóródásnak. Az öreg földrajz tanár magyarázatának középpontjában az ember állandóságának és változékonyságának kérdése áll, s ezzel összefüggésben az erkölcs velünk született mivoltáról is tanúbizonyságot tesz. Ám nem
minden ellentmondás nélkül, hiszen elbeszélése éppen a dolgok megítélésének perspektivikusságát sulykolja, ami éppen hogy ellentétben áll az ember és az erkölcs időtlenségével. Az erkölcsről való tanítás önmagában is megmutatja, hogy az tanítandó/tanulandó, vagyis nem velünk született. Ráadásul az idős tanár úr túlzottan távlatos személete azért kelt humoros hatást, mert nagyvonalúan éppen az „itt és most”-tól tekint el,
vagyis voltaképpen felszámolja a tanultak jelenbeli alkalmazásának lehetőségét, így
válik az elvont tanítás használhatatlanságának44 – önmagát is tükröző – tanmeséjévé.
Nagy úrnak a magyarság sorsáról szóló, a gyermeki nézőponthoz alkalmazkodó
tanítása viszont éppen az eltérő használatok önkényének nyit teret, amennyiben egy
nép, egy nemzet történetéhez olyan értelmezőket illeszt (magány, önzés, háládatlanság), amelyek nemcsak a beleérzés emócióját váltják ki, hanem lehetővé teszik
a különbségtételeket felszámoló infantilis azonosulást is. Ezzel áll összefüggésben,
ahogy a történet, pontosabban annak Misi általi közvetítése a főhős számára az önértelmezés, Bella számára pedig az önfelmentés mintázatát nyújtja, mintegy azt sugallva, hogy a sajátból nem lehet kilépni. S ez volna a magány értelmezése, aminek
a regényben gyakori kísérőjelensége a sírás, mint a saját egyedi különbsége fölötti
gyász, illetve mint az érthetetlenbe ütközés eseménye,45 amely mindenkor megtöri
az okot és célt, a múltat és jövőt összekapcsoló narratíva (illetve narratívák) folytonosságát. Ez alól Móricz regényében sem a Bildung folyamata, sem az elvont tanítás
ígérete nem vonhatja ki magát. A „légy jó mindhalálig” intelme, melyet Misire az
édesanyja testált, s melyet saját magának tett ígérete szerint az emberiségnek szóló
tanításnak szán, érzékien hat, mert tömör és veretes. Bibliai zengzetű és a Szózatra is
utalhat.46 Hozzátapadt az anya hangsúlya, a hagyomány és a felnőtti világ rezonanciája.47 Olyan maxima, melynek hatása tényleg elkísér egy egész életen át. Ám ebben a
hatásban megbújik az intelem használhatatlansága és a vele járó ígéret beválthatatlansága is. Jónak kell lenni mindhalálig, már csak, illetve mindig csak az a kérdés: mit
jelent jónak lenni? Hogy lehet-e jónak lenni a másik, illetve a bennünk lévő másik
meglopása nélkül?
44
45
46
47
Újfent kissé sommás Baranyai Norbert azon megállapítása, hogy a regényben „minden tanítás értelmezhetetlennek, alkalmazhatatlannak bizonyul.” (Baranyai, I. m., 89.). Bár Móricz máshol, így a Forr a
borban is ostorozza ifjúkorának pedagógiai visszásságait, a tanulásnak és a tanításnak itt ábrázolt
összefüggésrendszere ennél jóval bonyolultabb, amennyiben magában foglalja az utánozhatatlan és az
imitálható, az elvont és a konkrét, a használható, a kihasználható és a használhatatlan ismeret relációját.
Vö. Bónus Tibor, A csúf másik. A saját idegenségének irodalmi antropológiájáról, Ráció, Budapest, 2006,
77. Lásd még: „A sors túlerejére, az ember természetnek való kiszolgáltatottságára a sírás eseményében nem az értelem, de a test válaszol, ami a sírás antropológiai interpretációiban következetesen azt
jelenti, hogy az ember itt az érthetőség határaiba ütközik, a számára megérthetetlennel találkozik.”
Uo., 110.
Erről lásd Arató, I. m., 144.
A tanult nyelvi elemeken rajta marad a felnőtt hangsúlya, felnőtti rezonanciája – Bónus Tibor idézi
Bahtyint, Bónus, Garaczi László, 128–129.
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
MEZEI GÁBOR
Az írás anyagiságának előzetessége
Egy Faust-jelenet és a Rubáiyát fordításai*
A tartalomjelző szavak csak megnevezik az
érzéseket; a költészet, a költői fordítás azonban érzékeltet, és ezzel túlmegy a fogalmi
közlés határán: evokál, teremt.
(Szabó Lőrinc)1
Ahhoz, hogy írás és fordítás viszonyát, az írás meghatározó szerepét egy újabb irányból szemügyre vehessük a következőkben két olyan szöveg olvasására teszünk kísérletet, amelyek – részben önmagukban, részben fordításaik révén – nem csupán szóba
hozzák, de tetten érhetővé is teszik az írás anyagiságának a fordítást megelőző működését. A szövegek egymás mellé helyezéséhez azonban mindenképp szükség van
némi előzetes indoklásra, Goethe Faustja és Omár Khájjám – Szabó Lőrinc írásmódja szerint – Rubáiyát című szövege ugyanis számos szempontból nevezhetők
egymástól igencsak távolinak. A Faust egyetlen itt szóba hozott, a dolgozószobában
zajló közismert jelenete nem csupán azért olvasható együtt a perzsa szöveg Edward
FitzGerald fordításán keresztül készült, az Örök barátaink első kötetében közölt
fordításával, mert mindkettőben fellelhető egy az írásra irányuló önreflexió – ami
a Faust-jelenet és a Rubáiyát olvasása szempontjából is kulcsfontosságú –, de azért is,
mert maga az írás mindkét esetben a világ teremtésének, illetve létrejöttének különböző elgondolásaival kerül összefüggésbe. Ebben a kontextusban kapcsolódik össze
írás és anyagiság olyan módon, ami bár jelentős eltérésekkel, de Goethe – illetve fordításai – és FitzGerald és Szabó Lőrinc szövegeiben is mintegy forrásként (Lebens
Quelle), eredetként, illetve egy a jelentést illető előzetességben tünteti fel a nyelv
anyagiságát és az írás praxisát. Az Újszövetség fordításába kezdő Faust jelenete, illetve
a Faust vonatkozó szöveghelye és Szabó Lőrinc fordítása pedig már csak azért is egymás mellé helyezhetők, mert a szóban forgó szövegek létrehozásában éppen a jelentést
megelőző nyelvi anyagiság jut döntő szerephez.
A fordítás mint írásjelenet
Faust tolla
Az említett Faust-jelenet tárgyalásakor fordítás- és médiaelmélet összefüggéseiben
Friedrich Kittler értelmezése megkerülhetetlen viszonyítási pontot jelent. Tehát
Aufschreibesysteme 1800/1900 [Lejegyzőrendszerek 1800/1900] című munkájának
első fejezetében fellelhető, a Faust közismert dolgozószoba-jelenetét tárgyaló olvasata
azonban a következőkben mintegy ellenpontként fog szolgálni; bizonyos értelemben Kittler olvasása történik itt Kittlerrel szemben, aminek korántsem az a célja,
hogy a könyv koncepcióját megkérdőjelezze, hanem hogy Kittler fordításfogalmán
keresztül és részben ennek ellenében hívja fel a figyelmet arra, hogy a fordítás soha
nem kerülhet meg bizonyos gyakorlati jellegű, a nyelv anyagiságát, a nyelv médiumát
illető összefüggéseket.
Kittler értelmezésének markáns, de a fordítás szempontjából erőteljesen leegyszerűsítő következtetései abból az igényből fakadhatnak, hogy a könyv koncepciója
szempontjából igen fontos helyet foglal el a szóban forgó Faust-jelenet. A tárgyalt
két – az 1800-as és az 1900-as – lejegyzőrendszert elkülönítő értelmezés ezért erőteljes dichotómiát hordoz magában. Kittler szerint az 1800-as lejegyzőrendszer
kezdeteiről beszélhetünk itt, hiszen ez az a pont, amikor a fordítás hermeneutikává
alakul.2 Érdemes azonban, mintegy ellenpontként, egy másik értelmezést is megemlíteni. Ugyanezt a jelenetet Samuel Taylor Coleridge – a gondolkodás és jelentés
helyére a mozgást és az anyagiságot helyező levélrészleteitől korántsem függetlenül
– egészen másképpen olvassa egy feljegyzésében, sőt, a Kittlerével ellentétes értelmezést ad, mely szerint Luther „nem érti”, amit fordít, mivel csak – talán a nyomdatechnika korabeli jelenlétével összhangban –„betűket számlál”.3 De máskor is előfordul,
hogy a Biblia fordításával kapcsolatban ehhez hasonlóan ironikus, jellemzően erős
értékhierarchiát működtető megfogalmazásokkal találkozunk értekező prózáiban.
Egy helyen a „görög fordítóval” kapcsolatban jegyzi meg, hogy „szabadságra küldte
értelmét, és hagyta, hogy a tolla vegye át annak helyét”.4 Kittler és – az egyébként
a Faustot angolra fordító – Coleridge egymással szemben álló perspektívái alapján,
még ha nem is kívánunk választani közülük, feltehetjük a kérdést, Faust mennyiben
végez értelmezést és mennyiben úgynevezett betűszámlálást, vagy a nyelv anyagiságán
alapuló tevékenységet, miközben az Újszövetség fordításába kezd; mennyiben a jelentés és mennyiben maga az írásaktusként értett írás, ahogy az angol fordítás alapján nevezhetnénk – ahol a kérdéses első sorban végül az Act [’aktus’] szó szerepel5
(„I write: In the beginning was the Act”)6 –, vagy még inkább az írásjelenet az, ami
ebben az esetben előtérbe kerül? A két olvasat egymás mellé helyezése vihet közelebb
2
* A tanulmány a Magyar Ösztöndíj Bizottság támogatásával, és az MTA – ELTE Általános Irodalom-
3
1
5
tudományi Kutatócsoport közös, „Kultúraalkotó médiumok, gyakorlatok és technikák” (TKI01241)
című projektjének keretében készült.
Szabó Lőrinc, Bevezetés az Örök Barátaink I. kötetéhez = U., Örök Barátaink, I., A költő kisebb lírai
versfordításai, Osiris, Budapest, 2002, 6. A szövegben előforduló zárójeles oldalszámok erre a kiadványra vonatkoznak.
61
4
6
Friedrich Kittler, Aufschreibesysteme 1800/1900, Fink, München, 1987, 15.
The Complete Works of Samuel Taylor Coleridge, V., szerk. W. G. T. Shedd, Harper & Brothers,
New York, 1884, 131.
Uo., 132.
Az act kifejezést pedig Coleridge is használja Lutherrel kapcsolatban, hiszen vonatkozó feljegyzése
szerint Luther nem írta, hanem aktussá formálta verseit: Uo., 131.
Johann Wolfgang Goethe, Faust, ford. Walter Kaufmann, Anchor, New York, 1990, 153.
62
TANULMÁNYOK
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
63
annak eldöntéséhez, hogy értelmezést végző fordításról vagy a nyelv anyagiságán
alapuló írásjelenetről van-e itt szó, de akár a két pozíció kizárólagosságának megkérdőjelezése felé való elmozdulást is elősegítheti.
A jelenetet az értelmezés folyamataként olvasó Kittler nézőpontja, illetve a Lejegyzőrendszerek vonatkozó fejezete szerint Faust itt a sola scriptura elvéhez, a szóhoz
való ragaszkodást hagyja hátra, és inkább valamiféle ún. „általános ekvivalenst” keres – ahelyett, hogy a részletek, a szöveget alkotó elemek kötnék le figyelmét. Mivel
nem tudja, hogyan fordítsa a „kezdetben volt az Ige” sort, különböző változatokat
próbál ki: „kezdetben volt az értelem”; „Kezdetben volt […] az erő”; „kezdetben volt
a tett”.7 Ahelyett, hogy a szöveg szavaira koncentrálna, a kontextus interpretációját
végzi el. A Teremtés könyvének megértését kísérli meg, a „szó” a teremtés alaphelyzetében betöltött szerepét értelmezi, ilyen módon követve a hermeneutika hagyományait. Arról azonban nem feledkezhetünk meg, hogy Kittler itt valamiféle képzelt
szöveget olvas, egy hipotetikusan létező – a Aufschreibesysteme 1800/1900 [Lejegyzőrendszerek 1800/1900] tárgyalt fejezetében egyébként szereplő – papírfecnit, amelyen csupán ez az egyetlen sor szerepel, a három elvetett és áthúzott szóval, valamint
az utolsó változattal az áthúzott szavak felett. Ez pedig azt jelenti, hogy Goethe
szövegét ennek leírásaként érti, azaz egy olyan írásjelenetről beszél, amelynek szövegszerű nyoma csak Kittler könyvében, illetve értelmezésében létezik. Látható tehát, hogy nem a Faust szövege az, amiből Kittler ezen a ponton kiindul, hanem egy
olyan fordítási folyamat, amely tulajdonképpen el sem kezdődött, hiszen eredménye csupán az első sor négy változata.
A Faust által végzett értelmezési folyamat azonban, amelynek Kittler itt a leírását
adja, maga is csupán egy írásjelenettel párhuzamosan, sőt, a következőkben bemutatásra kerülő írásjelenet által jöhet létre. Azt mondhatjuk ugyanis, hogy miközben
Faust több alkalommal megpróbálja elkezdeni szövegét, újra és újra megállítva, majd
ismét elindítva a folyamatot, nem János Evangéliumának a fordítása történik; egy
teljesen új szöveg jön létre, amely a szóban forgó első sor változatait vagy lehetséges
fordításait tartalmazza. Ugyanakkor mindeközben egy olyan fordítás készül itt el,
amely éppen az új szöveg által áll elő; a szóban forgó szöveghelyen nem János Evangéliumának, hanem – ha a dichotómiát komolyan véve az értelmezésként értett fordítás
helyett a nyelv anyagiságának működése mellett próbálunk érvelni – Mózes I. könyvének a fordítása zajlik, tehát a Teremtés könyve lehet az életnek az a forrása, amire
Faust jelen esetben rátalál.
János Evangéliuma és a Teremtés könyve ugyanazon felütéssel kezdődik, mint
a Faust itt idézett részlete: „Kezdetben…”, a Faust által leírt utolsó változat pedig
(„Kezdetben volt a tett”) már a Teremtés könyve első sorának fordításaként olvasható: „Kezdetben teremté az Isten az eget és a földet.” Ugyanakkor azon túl, hogy ezen
a ponton már az – itt Károli Gáspár fordításában idézett – Biblia legeleje felé mozdultunk el, egy ennél jóval számottevőbb okból is belátható, hogy a Faust szóban
forgó szöveghelye mögötti forrásszöveg az Ószövetségben található. A Faustban az
első mondat négy alkalommal ismétlődik, ezzel olyan ritmus jön létre, ami a Teremtés könyvének is sajátja a mindkét szövegben fellelhető, közös ismétléses struktúra
miatt: „Kezdetben teremté Isten…”; „És monda Isten…”; „És látá Isten…” Ez az iteratív szerkezet ráadásul egészen hasonló módon épül fel a szövegekben, hiszen az
ismétlődő sorok közötti első intervallum mindkét esetben hosszabb; a Faustban itt
négy sor található, míg a későbbiekben mindig három-három. A Teremtés könyve is
ehhez hasonlóan, rövidebben ismétlődő egységekkel folytatódik a második ismétléstől, azaz mindkét esetben gyorsuló ritmusról beszélhetünk. Azt mondhatjuk tehát,
hogy az első mondat után nem János Evangéliumának a fordítását olvassuk többé,
mivel a Teremtés könyvéhez kerülünk egyre közelebb; nem az előbbi jelentés-összefüggéseinek, hanem ez utóbbi ritmusának fordítása zajlik. Ahelyett, hogy az Újszövetséget kezdené el fordítani, Faust egyszerűen csak utal a – soha el nem kezdődő
– fordítás nehézségeire, miközben az Ószövetség fordítását készíti el.
És ezen a ponton érdemes ismét arra a megkülönböztetésre visszatérni, ami az
interpretációként és betűszámlálásként értett fordítás között tehető. A Coleridge
által megfogalmazott betűszámlálásnak itt annyiban mindenképpen lehet létjogosultsága, hogy ha nem is a betű, de a sorok számlálása mindenképpen része a folyamatnak. A sorszámlálás gyakorlata pedig egy erőteljesen mechanikus működéssel
egészül ki, hiszen Faust saját korábbi mondatainak másolását végzi el újra és újra.
Tehát ahelyett, hogy konkrétan az első mondat szavait fordítaná, a szóban forgó, az
írás körül összpontosuló jeleneten – illetve amint erre a továbbiakban részletesebben kitérünk, írásjeleneten – keresztül végzi el a fordítást, ahogy azt utolsó mondata
önreflexív módon meg is mutatja számunkra, a magyar fordításban, a némettel ellentétben („Und schreibe getrost: Im Anfang war die Tat.”)8 ezen a ponton is rámutatva
a hordozó felületre: „S bátran leírom: »Kezdetben volt a tett!«”9 Ez a szövegrész
azonban, amely magára az írásra irányul, és egyben a tett szóval mint a fordítás első
mondatát záró megoldással a cselekvésre, vagy akár az írás saját szövegét létrehozó
praxisára utal – tehát írásjelentként is leírható –, ráadásul nem is az egyetlen, az
írást tematizáló eleme a szóban forgó rövid szövegrésznek, hiszen pár sorral feljebb
már az írás konkrét eszközei, a papír, és a toll is megnevezésre kerültek.10
A toll azonban a tematizáláson túl is igen fontos szerepet kap ezen a ponton.
Mivel Faust mintegy magát figyelmezteti, hogy tartsa irányítása alatt lúdtollát („Az
első sort már jól ügyeld meg, / tollad szabadjára ne engedd!”),11 az írásnak itt valamiféle önműködéséről beszélhetünk, innen nézve pedig a német szöveg első és hatodik
sorát kezdő „Geschrieben steht…”, illetve a magyar fordításban szereplő, nem minden
antropomorfizmustól mentes „Szól az Írás” is érthető az írás előzetes működésére
való utalásként, abban az esetben, ha a magyar fordítás Írás szavát sem a Biblia szö-
7
11
Johann Wolfgang Goethe, Faust, ford. Jékely Zoltán – Kálnoky László, Európa, Budapest, 2006, 133.
8
9
10
Goethe, Faust, 1990, 152.
Goethe, Faust, , .
Campe az írásjelenetek leírásakor az írás-praxis irodalmi tematizálásai mellett többek között az írás
eszközeit, az instrumentalitást kezeli lehetséges viszonyítási pontokként. Rüdiger Campe, Az írásjelenet. Írás, ford. Tamás Ábel = Metafilológia 2., szerk. Kelemen Pál és mások, Ráció, Budapest,
2014, 730–743.
Goethe, I. m., .
64
TANULMÁNYOK
vegére, hanem a Faust által írottakra vonatkoztatjuk. A német szöveg hatodik sora
pedig különösen érdemes lehet egy ilyen irányú olvasásra, hiszen a „Geschrieben
steht…” felütés itt Faust első fordításverziójára vonatkozik („…Im Anfang war der
Sinn”), mintha a félsor leírása – illetve ágens hiányában inkább íródása – már a felütés előtt megtörtént volna. Walter Kaufmann angol fordításában ehhez képest
csak az utolsó, fent idézett sorban kerül elő az írás szó, míg Coleridge fordításában
a szóban forgó sor első kettő verziója után („»In the beginning was the Word«’ ’tis
written”; „»In the beginning was the Mind,« ’tis written” ).12 És bár a sor végi rövidítések alapján egyértelmű, hogy a beszélt nyelv regiszterei lépnek ez utóbbi esetben
működésbe – ezen a két helyen ugyanis azzal az illúzióval szembesülünk, hogy az
írás valamiféle megszólalást követ („it is” helyett, ’tis szerepel, ami egyébiránt a sor
hosszúsága miatt lehet fontos, és amit már csak a sorban felhalmozott tipográfiai
jelek és a kurzívval szedett két szó miatt sem kezelhetünk a hangzó beszéd rögzítésének megvalósulásaként) –, Coleridge fordítását továbbolvasva újabb, az írás szerepét,
illetve a jelenetben betöltött funkcióját illető következtetésekre juthatunk. A harmadik verzió után ugyanis a következő önreflexív megjegyzéssel találkozhatunk:
„Yet even while I write the passage down, / It warns me that I have not caught its
meaning”. Írás és jelentés viszonylatát illetően tehát a fordításszöveg itt az írás a jelentést megelőző működésére utal, hiszen azt állítja, hogy a szakasz („passage”) – és
nem csupán a szóban forgó mondat – írása közben annak jelentéséig még nem jutott
el, Coleridge fordításában tehát Lutheréhez hasonlóan nagy rész hárul a tollra a fordítás munkájából. Ezzel a megkülönböztetéssel, illetve azzal, hogy a Coleridge-fordítás utolsó sorában már az írás anyagiságát előtérbe helyező inscribe [’bevés’] igével
jelölt írást a jelentés elé helyezik, a fenti példák az írás-praxis tematizálásán túl azt
a Teremtés könyvével kapcsolatos korábbi belátást erősítik, hogy az írásjelenetben az
értelmező fordítás szerepét az írás látszik átvenni.
Az írás önműködésére, vagy előzetes működésére való reflexión túl pedig a toll
szabadjára engedésének veszélye13 és a segítséget nyújtó „szellem” olyan szembenállást
hoz létre, aminek két végpontján a jelentés, illetve az írás praxisa található. Ez a szembenállás pedig könnyedén kapcsolatba hozható Coleridge a korábbiakban megemlített leveleivel, melyek szerint a „gondolat” nem más mint mozgás, illetve idézett feljegyzéseivel, ahol pedig az értelmet a toll, vagy akár a toll mozgása is helyettesítheti.
Coleridge és Faust, illetve Coleridge és Kittler ebből a szempontból ellentétes, egymást kizáró elgondolásai közül a fenti olvasat Coleridge melletti érvelésként érthető,
hiszen ha a Faust szóban forgó szöveghelyét nem egy írásjelenet leírásaként, hanem
írásjelenetként olvassuk, akkor úgy tűnik, korántsem az értelmezésen van itt a hangsúly, nem a jelentés, illetve az interpretáció kerül középpontba a fordítás során, hanem a toll (lúdtoll) mozgása, és az írás a szöveg iteratív struktúrájából eredő ritmusa.
12
13
Faustus from the German of Goethe, ford. Samuel Taylor Coleridge, szerk. Frederick Burwick –
James C. McKusick, Oxford UP, Oxford, 2007, 20–21.
A toll uralhatatlanságához Goethe vonatkozásában lásd Martin Stingelin, Schreiben. Einleitung =
„Mir ekelt vor diesem tintenklecksenden Säkulum”. Schreibszenen im Zeitalter der Manuksripte, szerk.
Martin Stingelin – Davide Giuriato – Sandro Zanetti, Fink, München, 2004, különösen 9–12.
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
65
Az írás anyagiságának működése pedig éppen a Teremtés könyvével való összehasonlításban tűnik elő a legerőteljesebben, hiszen azt láthatjuk, hogy a Faust szövegében előkerülő ismétlésmintázatok, az ismétlés szóban forgó kódjai jelentésük nélkül lépnek működésbe, és a szövegek ritmusának fent megmutatott egyezései alapján
a sorszámlálás gyakorlata veszi át a szemantikai megfelelők, az „általános ekvivalens” keresésének helyét – a sorok száma, és nem a sorok jelentése válik e fordításviszonyban alapvetővé. Faust tollának mozgását tehát a forrásszöveg ritmusa irányítja,
a Teremtés könyvének ritmusa határozza meg az írás ritmusát a jelenetben. Miközben János Evangéliumának szavaira keres ekvivalenseket, Faust a Teremtés könyvének
olyan fordítását végzi el, amely nem a jelentésen alapul, és amely csupán az ismétlésmintázatok egyezése miatt nevezhető fordításnak. A fordítás tehát nem általános
vagy univerzális (szemantikai) ekvivalensek keresése között történik a fenti jelenetben – ami Kittlernek a fordítás ellen felhozott legfőbb érveként funkcionál –, hanem
ezen mintázatok vagy kódok között. Faust szövege pedig mindezek alapján nem
csupán a szövegezés szintjén jut el az – ószövetségi kontextusban egyébként is erősen
összekapcsolódó – szó kifejezéstől a tettig, de a fordítási folyamat közben is, hiszen
éppen a szófordítás, a szó ekvivalenseinek a keresése helyét foglalja el a tett, azaz
maga az írásjelenet, a toll mozgása, az írás praxisa.
Walter Benjamin a Teremtés könyvét illető, nyelvfelfogásának fontos részét képező
olvasatát sem hagyhatjuk itt figyelmen kívül, miszerint pontosan a szöveg ismétléseiből adódó nyelv ritmusa az, ami által a világ teremtésének aktusa megtörténhet.14
És mivel a szöveg fordítása leginkább e ritmus működtetése által állhat elő – Faust
szövege a szóban forgó ritmusfordításon keresztül az itt létrehozott kontextus összefüggései szerint el is végzi azt. Mindösszesen tehát azt mondhatjuk, hogy amennyiben
egy ilyen fordítás sikere sorok és betűk számlálásán, a nyelv ritmusán, a toll mozgásán, az írás önműködésein múlik, akkor a fordítást végző Faust jelenetét szükségszerűen írásjelenetként kell értenünk, amely során az értelmezés hermeneutikája
helyett az előzetességében megmutatkozó írás gyakorlata, a jelentésalapú fordítás
helyett a szövegek ritmusa kerül középponti szerepbe; a fordítás tehát írásjelenetként
válhat itt csupán a leírás tárgyává, ahol a ritmus, a nyelv anyagisága, az írás tematizálása és praxisa kerül a szemantikai megfelelők keresésének helyére. És bár a Kittler
által a két lejegyzőrendszer között tételezett különbségek korántsem kérdőjeleződnek
itt meg, az eközben felvázolt, a fordítást illető elgondolása a fentiek alapján felbomlani
látszik. A fordítás kizárólag értelmezésként való elképzelése, úgy tűnik, megkerüli
a tényt, hogy minden fordítás szükségképpen magában foglalja az írás legalapvetőbb, gyakorlati működéseit. Ahelyett azonban, hogy ezt a részben Kittler által felvázolt, de a Faustban és Coleridge leveleiben is fellelhető dichotóm struktúrát, illetve
ennek kizárólagosságát az értelmezés helyett az írás praxisának és a nyelv anyagiságának minden mástól eltekintő hangsúlyozása által jelen kontextusra is átörökítenénk,
egy további írásjeleneten keresztül kíséreljük meg – az e dichotómiától függetlenül
14
Walter Benjamin, A nyelvről általában és az ember nyelvéről = U., „A szirének hallgatása”, ford. Szabó
Csaba, Osiris, Budapest, 2001, 14–15.
66
TANULMÁNYOK
mégis előtérbe kerülő – írás és az értelmezés viszonyának a fordítás szempontjából
meghatározó újragondolását.
A fordítás helyébe lépő írás előzetessége
A Rubáiyátot író Mozgó Ujj
Míg a Faust-jelenet fenti értelmezésein keresztül kialakított fordítás-fogalmak vagy
kizárólag a jelentésre, vagy a nyelv anyagiságára támaszkodtak, a továbbiakban jelentés és írásjelenet aspektusait is szem előtt tartva, FitzGerald, illetve Szabó Lőrinc
Rubáiyát-fordításain keresztül igyekszünk rákérdezni az írás a fordításban betöltött
szerepére. Azon túl, hogy ez a viszony a szóban forgó szövegeken keresztül átgondolásra kerülhet, illetve amellett, hogy megint egy írásjelenet közelebbi megértésére
teszünk kísérletet, a szöveg egy további nézőpontból is hozhat belátásokat azáltal,
hogy anyag és lélek, teremtés és elmúlás összefüggéseire kérdez, illetve mutat rá. Az
anyag és teremtés aspektusait illető tematikus összefüggéseken túl azonban az érintett
szövegek szövevényessége tekintetében is van közös pont a fenti olvasattal, amelynek
a Bibliát fordító Faust jelenetét értelmező Kittler, illetve a Lutherról értekező, a Faustot
fordító Coleridge szövegei alakították ki a kontextusát. És bár ez a kontextus a továbbiakban is jelentős szerepet játszhat, maga az olvasott szöveg meghatározhatóságát
illető szövevényesség a Rubáiyát esetében más, konkrétan a fordítást illető okokból
áll elő. Legelőször is azért, mert Szabó Lőrinc nem Omár Khájjám szövegéből, hanem
FitzGerald fordításából dolgozott – ami a fordításról értekező Walter Benjamin szerint lehetetlen15 –, így az elkövetkezőkben is kizárólag ez a két szöveg kerül majd
olvasásra, másrészt mert az angol fordítás is több variánssal rendelkezik. FitzGerald
szövegének első négy kiadása számos helyen jelentős eltéréseket mutat, akár versszakok beiktatásával, illetve törlésével együtt, az ötödik kiadás azonban már változatlan.16 Szabó Lőrinc – miközben könyvtárában egyébként mind a négy különböző
kiadás több nyelven megtalálható – az utolsó verzióból fordított az Örök barátainkban szereplő Rubáiyát-szöveg alapján, és bár önálló kötetként három változatban is
megjelent, a dolgozat kontextusa miatt, illetve azért, hogy egy az eddig tárgyalt szövegekkel közös kötettérben szereplő változat szerepelhessen itt, a továbbiakban ez
a százegy négysoros versszakot tartalmazó angol és magyar Rubáiyát-verzió lesz a
kiindulópontunk. Mivel pedig FitzGerald szövege nem kezelhető a perzsa szöveg
fordításaként,17 Szabó Lőrinc munkája csupán az előbbi fordításaként olvasható.
Már csak azért is ez tűnik a legalkalmasabb eljárásnak, mert Fitzgerald szövege
– amelynek a Khájjám-szöveghez való viszonyát gyakran nem is a fordítás fogalmával
jelölik18 – miközben többek között a tulajdonnevek (Zál, Rusztum, Dsemshyd) és a
15
16
17
18
Walter Benjamin, A műfordító feladata = U., „A szirének hallgatása”, 82.
Ehhez lásd a következő kiadás vonatkozó táblázatát: Edward FitzGerald, Rubáiyát of Omár
Khájjám, Oxford UP, Oxford, 2009, 60–63.
A fordításszöveg bevezetőjében Szabó Lőrinc úgy fogalmaz, hogy „az Omár-verseket nem Omár írta,
hanem Edward Fitzgerald angol költő.” Szabó Lőrinc, Edward Fitzgerald – Omár Khájjám négysorosai
= U., Irodalmi tanulmányok, előadások, kritikák, Budapest, Osiris, 2013, 7.
Az eredeti perzsa szöveg és a fordítások összevetésben Torma Katalin volt segítségemre: a vele folytatott
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
67
címek, illetve a szöveget záró kifejezés (Rubáiyát; KUZA-NÁMA; TAMÁM SHUD)
„megtartásával” is igyekszik eltávolodni az európai kontextustól, a perzsa szöveg jelentése helyett – természetesen egyebek mellett a sorok olvasásának irányától eltekintve – a formát helyezi előtérbe.19 A „forma,” vagy ahogy jelen kontextusban a nyelv
médiumának előzetessége miatt szerencsésebb lenne megneveznünk, a szöveg anyagiságának előtérbe helyezése azonban a Rubáiyát esetében már csak azért is nevezhető
előnyös megoldásnak, mert maga a szöveg is hasonlóképpen jár el. Hasonlóan, egyrészt tematikáját tekintve, hiszen a testi élvezetek hangoztatásán túl, illetve ennek
mintegy eszközeként olyan ellentétpárokat képez, amelyek egyik oldalán a „Verskötet”,
a „Kenyér” és a „Bor” (559.), másik oldalán a világot „értelmező” „Szent” és a „Bölcs”
alakjai (562.) találhatók, de említhetnénk akár a „Korcsma” és a „Templom” pólusokat, illetve az „Észt, a meddő Banyát” és a „Szőllő Lányát”, az utóbbi javára egymás
mellé helyező sorokat. (568.) E szembeállításon túl, azonban az is jellemző, hogy
a szövegek, kisebb különbségekkel, egyre inkább kiterjesztik ezt a szembeállítást.
Mindkét szövegben szerepel az emberi születés és halál viszonylatában a testet elhelyező sátor-metafora, amely Sátorba „egy Szultán, a Halál / Útját járva, egy napra
ide száll…” (566.) Szabó Lőrinc szövege azonban ezt a metaforát még inkább kiterjeszti azzal, hogy a szöveg legelső sorában a – FitzGerald egyetlen szövegváltozatában sem szereplő20 – „Ég sátora” kifejezésen keresztül mintegy kiindulóponttá, sőt,
világmagyarázattá teszi, ezzel a szöveg a teremtés anyagiságát tárgyaló, külön címet
kapó (KUZA-NÁMA, azaz ’fazekakról írni’) része felé terelve a figyelmet. Ez a napfelkeltével összekötött ébredésjelenet pedig egy komplett, a szöveg köré épülő, a szöveg két végpontján a csillagok képének megismétlése által is egyre inkább kontúros
keret része lesz; az utolsó versszak – ami a továbbiakban igen fontos szerepet kap
majd – a 72. „rubáj”, az „Ég nevű felfordult Kupa” (571.) sorának beteljesítéseként,
ezúttal a Hold felbukkanása után éppen arra szólítja fel a Szákit, hogy a beszélő
sírja fölött álljon meg egy kupával: „…és fordíts földnek egy üres Kupát!” (577.)
Mivel a 101 négysorosból álló szöveg ilyen módon egyetlen napot foglal magába,
és a beszélő halálával végződik, a Szabó Lőrincnél mindent átfogó képpé tett Sátormetafora tulajdonképpen az egész szövegre utal, hiszen a sátor vendége, miközben
„egy napra ide száll”, egy egész emberi életet végigél. Ez az ember és anyagiság viszonyát jelző metafora pedig egy további képen keresztül utal vissza a Fausttal kapcso-
19
20
beszélgetés is megerősített, FitzGerald, illetve Szabó Lőrinc fordításai mögé aligha helyezhető oda
a perzsa szöveg. Már csak azért sem, mert Khájjám négysorosai egyrészt nem kezelhetők összefüggő
szövegként, hiszen a versszakok sorrendjét nála a rímek határozzák meg; a továbbiakban leírásra kerülő narratív struktúra tehát csupán a két szóban forgó fordításszövegben érhető tetten. Ezen kívül
pedig az is fontos különbség, hogy a versszakok száma a perzsa szövegek esetében még nagyobb eltéréseket mutat, tehát az angol szövegben rögzült számozási gyakorlat is csupán a magyar szövegével
megegyező. Mindez aláhúzza Szabó Lőrinc megjegyzését, miszerint FitzGerald nem fordítója, de sokkal inkább írója az „Omár-verseknek”, Szabó Lőrinc szövege pedig ilyen módon nem a perzsa, hanem
az angol szöveg fordításaként olvasható.
Ehhez lásd Herbert F. Tucker, Metaphor, Translation, and Autoekphrasis in FitzGerald’s Rubáiyát,
Victorian Poetry 2008/1., 76.
FitzGerald, I. m., 74.
68
TANULMÁNYOK
latban már szóba hozott genezis-kontextushoz, hiszen a KUZA-NÁMA cím alatti,
fazekakról szóló rész éppen Benjamin teremtés-értelmezéséhez kerül igen közel.
A szakasz előtti, 81. rubáj szerint az Agyag-figurákká alakuló Fazekak beszélgetését
egyértelműen teremtés-allegóriaként, vagy inkább magyarázatként teszi megfoghatóvá: „Mocskos Sárból gyúrt Embert a kezed” (573.). A „Gölöncsérnél” az Agyag-figurákon tűnődő beszélő számára a Fazekak szólamai az előző négysorosban olvasható
megállapítás illusztrációjaként olvashatók, a megint csak Sárból gyúrt fazekak közül
az egyik pedig a következő kérdést teszi fel: „Mennyi Agyag! – ki tudja, közülük /
ki a Fazekas és ki a Fazék?!” (574.) Ezzel nem csak az válik egyértelművé, hogy az
anyag, illetve a sár ugyanúgy alapja a Fazekak készítésének és az ember „teremtésének”, de az is, hogy a mindkét esetben gyúrásként megnevezett tevékenység mögötti
ágens is ugyanígy az anyaggal hozható összefüggésbe. De nem az agyag, illetve a sár
az egyetlen, ami mintegy a létezést megelőző módon van jelen a szövegben, ennek egy
példája lehet a bor, illetve a szőlő, illetve a beszélő következő megszólalása: „sorsszabta por- s lélek-vázamban ott // volt már a Szőllő, nőtt, és karjai / ölelnek most,
– gyalázhat a Szufi …” (572.) A 61. versszakban az „Ég gyermekének” nevezett „kacskaringós Szőllővenyige” pedig szintén hozzájárul az említett keret körvonalazásához,
hiszen a 91. rubájban a szöveget záró gyászjelenethez is hozzákapcsolja: „Ha meghalok, ne máglyát gyújts körém: / Venyigét s Szőllőlombot hints fölém, moss le
Borral…” Ez az ilyen módon „Ég” és „Szőllő” között is kapcsolatot teremtő motivikus
háló tehát a teremtés kontextusán keresztül, illetve Szabó Lőrincnél „Ég” és „Sátor”
képeinek összekapcsolásával általános érvényre jutva az anyagiságot egyfajta előzetességben tünteti fel.
A Rubáiyát olvasása azonban éppen azáltal segíthet írás és anyagiság viszonyának újragondolásában, mert az itt körvonalazott, az anyagiságot előzetességében megmutató
kontextusa az írás tekintetében is releváns lehet. Egyrészt azért, mert számos olyan
szövegrésszel találkozunk, ahol az írás praxisára való utalások tájékoztatnak írás és
anyagiság, jelentés és írás viszonyáról, másrészt mert ezek az utalások a szövegek anyagiságán keresztül mintegy beteljesülni látszanak. Legelőször is fontos itt megjegyeznünk, hogy a korábbiakban az anyagisággal szemben feltüntetett „Ész” Szabó Lőrinc
fordításában egyértelműen az írás mint korporeális gesztus ellenpontjaként lesz itt jelen,
amint azt a következő idézet is egyértelműen mutatja: „A Mozgó Ujj ír; végez, s megy
tovább; / s vissza nem csalja csak egy fél-Sorát / törölni Ész és Szív, s nincs annyi
Könny, / hogy kiolthassa egyetlen Szavát.” (571.) Írás és anyagiság összetartozása tehát e
motivikus háló révén már ezen a ponton is egyértelmű, ugyanakkor FitzGeraldnál kevéssé erőteljes, hiszen fordításszövegében – és csupán ezen az egyetlen helyen – a Wit
szó szerepel, míg az ’ész’ jelentésben jellemzően a Reason, illetve a Logic szavak állnak.
Szabó Lőrinc fordítása tehát, ahogy az „Égre” is, az írásra, illetve a „Mozgó Ujjra” is kiterjeszti az anyagiság vonatkozásában funkcionáló motivikus hálót. Mivel pedig az
anyag alapvető jellegzetessége volt a fentiekben, hogy előzetességében mutatkozik meg,
ennek az összefüggésnek is lehet további jelentősége az írás tekintetében.
Az előző idézetnél maradva megállapíthatjuk, hogy a Faust fenti írásjelenetéhez
hasonlóan itt is az írás-praxis tematizálódik igen szembetűnően; míg Faust esetében
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
69
az íróeszközre került a hangsúly, itt az írás gesztusa, a konkrét testrész neveződik
meg az írás ágenseként. Az írás instrumentumának – a korábbiakban Goethével is
kapcsolatba hozott – uralhatatlansága jelen esetben a cselekvést végző végtagra ruházódik át, ezzel az írásjelenet „tiszta medialitásként” korporeális aktussá redukálva
írható itt le.21 Ez a teljes egészében testi, a test mozgását középpontba helyező gesztus
neveződik meg tehát a jelenetben a szöveget létrehozó működésként; a Rubáiyát világának geneziséhez hasonlóan szövege is az anyagiságból eredeztethető. Az írás
uralhatatlansága pedig még inkább hangsúlyossá válik a törlés, az idézetben egyértelművé tett lehetetlensége által. Kittler Faust hipotetikus cetlijéből kiindulva jegyzi
meg, hogy az ember „látja a saját kezét az írás jelen pillanatában, és szükség esetén
javításokat eszközölhet.”22 Itt azonban, bár hangsúlyosan kézírásról van szó – ahogy
egyébként Omár Khájjám esetében is – a működő végtag „ír; végez, s megy tovább…”
és nem mozog visszafelé, hogy törölje a már leírtakat. Kittler értelmezéséhez hasonlóan, miszerint a törlés a hermeneutikai fordítás eszköze és megnyilvánulása (lenne) a
Faust-jelenetben, ez az utólagos művelet – legalábbis Szabó Lőrinc fordításában –
itt is az „Ész” hibákat feltáró, illetve javításokat eszközlő tevékenységeként jelenik
meg. Az utólagos törlés, aminek Kittlernél az a célja, hogy eredményeképpen egyetlen
jelentés váljon megnevezhetővé, itt az „Ész” csalásaként, illetve ennek beteljesületlen
szándékaként („s vissza nem csalja csak egy fél-Sorát / törölni Ész és Szív…”) van
jelen, a korporeális gesztusként megmutatkozó írás uralhatatlanságát nem befolyásolja tehát a jelentések keresésének eszközéül szolgáló törlés. Ennek az uralhatatlanságnak, illetve az írás korporeális gesztusából fakadó előzetességének pedig különösen
erőteljes kifejezése lesz, hogy nem csak az „Ész” és a „Szív”, de a megint csak teljes
egészében a test működésére visszavezethető „Könny” sem képes elvégezni ezt a törlést. Ebben a korporealitásra korlátozott írásjelenetben tehát az írás az „Ész” részvétele nélkül, illetve részvétele előtt látszik működni, ezzel az írást megint csak előzetességében mutatva meg.
Az írás praxisát illető önreflexív megnyilvánulásokon kívül azonban a szövegben
több olyan helyet találhatunk, ami nem csak törlés és jelentés, írás és anyagiság, de
írás és jelentés viszonylatában is tovább alakíthatja ezt a két írásjelenet alapján létrehozott kontextust. Maga a törlés, illetve amint látni fogjuk, az előzetes jelentés hiányában inkább üres helyként megjelenő tipográfiai megoldások ugyanis egyszerre
vonatkoznak a szövegben írásra és beszélőre, egyszerre vetnek véget az életútnak és
a szövegnek, illetve viszik színre a versbeli beszélő halálát. És ahogy Szabó Lőrinc fordításainak olvasásakor is a szokásosnál jóval nagyobb figyelem hárult a tipográfiára,
illetve legfőképpen a gondolatjelre, itt is megkerülhetetlennek bizonyul; bár korántsem
célzottan érkezik ismét e tipográfiai jelhez az itt kibontakozó értelmezés, erőteljes
jelenléte ugyanúgy a szöveg lényegi aspektusait érinti a Rubáiyát esetében, ahogy a Rege
21
22
Davide Giuriato, (Mechanisiertes Schreiben). Einleitung = „SCHREIBKUGEL IST EIN DING
GLEICH MIR: VON EISEN.” Schreibszenen im Zeitalter der Typoskripte, szerk. Davide Giuriato –
Martin Stingelin – Sandro Zanetti, Fink, München, 2005, 11. Giuriato itt az éppen Goethével
szembehelyezett 1900-as lejegyzőrendszer jellemzésekor, az írógéppel kapcsolatos tapasztalatok alapján tesz hasonló megfigyeléseket.
Kittler, I. m., 18.
70
TANULMÁNYOK
olvasásakor is tapasztalhattuk. A következő szöveghelyek ezen jelenlét figyelembe
vételével az írás anyagisága és a jelentés viszonyának árnyalása révén, illetve fordítás és
materialitás összefüggésében segíthetnek hozzá e tekintetben új belátásokhoz.
A fenti írásjelenet mintegy továbbírásaként, sőt, akár befejezésének nyitányaként is
érthető a 98. rubáj, amely tulajdonképpen a történet lezárásának négy versszakon
keresztül tartó folyamatát indítja el. Ez a folyamat egyrészt a fentiekben körvonalazott motivikus háló szálainak találkozásán, másrészt az írás anyagiságán keresztül
történik, ez utóbbi pedig ebben az írásjelenetben kapcsolható hozzá először magához
az íráshoz, illetve ebben a négy rubájban jut egy az egész szöveg olvasását meghatározó
szerephez. A „Mozgó Ujj” fenti tevékenysége által előálló írás gesztusához következetesen illeszkedve, és azzal együtt, hogy a megnevezett testrész itt jelzőjével és kontextusával együtt – hiszen a „Sors Tekercsébe” történő bejegyzési folyamatról van szó
– valamiféle transzcendens felsőbbséghez köthető, az írásra ebben az esetben is korporeális gesztusként utal a szöveg: „s csak érné el, hogy a Szigoru Kéz / másképp jegyezzen, – vagy sehogy, soha!” (576.) És itt érdemes összehasonlítást tenni az angol szöveggel, ahol a „Kéz” megnevezésétől igencsak különböző megoldással találkozhatunk,
míg ugyanis a korábbi kiadásokban a Writer (’Író’) szó szerepel itt, a negyedik kiadásban már a Rögzítő [Recorder]23 tevékenységéről van szó. A korporeális gesztussá redukált
írásnak, és a rögzítés tevékenységének – a jelentésrögzítés és a nyelv médiumának
konstituáló működése között tételezett különbségtől korántsem függetlenül24 – igen
távoli pólusai szerepelnek itt a két szövegben, ráadásul korántsem következmények
nélkül. Szabó Lőrinc fordításának idézett sorát olvasva ugyanis azt a – FitzGerald
szövegéből teljes egészében hiányzó – tipográfiai jelhalmozást sem hagyhatjuk figyelmen kívül, ami különösen pozícióját tekintve, az egész szövegre igen jellemző módon
van itt jelen, de az sem véletlen, hogy éppen abból az angol szövegből hiányzik, amely
rögzítésként jelöli meg a szóban forgó tevékenységet: „And make the stern Recorder
otherwise / Enregister, or quite obliterate!” A gondolatjel, mivel a „másképp jegyezzen” felszólítás után található a magyar fordításban, olvasható e máshogyan történő
tevékenység – illetve az angol szöveg szóhasználata szerint bejegyzés [Enregister] – megvalósulásaként is. És nemcsak a „bejegyzés” tranzitivitásából fakadó irányultsága, ahol
mindenképpen valamilyen, az írás megtörténte előtt már létező és elérhető tartalom
a tevékenység tárgya és eredménye, illetve a „jegyzés” mindenféle irányultságtól és
tárgytól való mentessége miatt, ami pusztán a tevékenység kiemelésére korlátozódik,
sőt tárgya híján magára az írásra való utaltsága okán olvasható a Rögzítő helyett a Kéz
tevékenységének eredményeként. Hanem azért is, mert a jelentésrögzítéssel szembeállított írás konstituáló működése a gondolatjel elhelyezkedése miatt különösen plasztikus
módon mutatkozik meg, a tipográfiai jelhez ugyanis itt – és más szöveghelyek esetében
is – utólag és közvetlenül kapcsolódik jelentés.25
23
24
25
FitzGerald, I. m., 88.
Ehhez lásd Mezei Gábor, A textus által színre vitt test – médiaantropológia és mediális megelőzöttség. =
A forradalom ígérete? Történelmi és nyelvi események kereszteződései, szerk. Bónus Tibor – Lrincz
Csongor – Szirák Péter, Ráció, Budapest, 2014, 225–240.
Bár más szöveghelyek, fonotextuális jegyek, illetve leginkább a szöveg képi szintjének figyelembe vételével, Tucker is hasonló következtetésekre jut, még ha ezek egy igen metaforikus, sőt, saját metaforájába
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
71
A vesszőt és a gondolatjelet követő, a jegyzés felfüggesztésére vonatkozó félmondat a már leírt tipográfiai jelek utólagos értelmezéseként olvasható itt: „…másképp
jegyezzen, – vagy sehogy, soha!” Amellett tehát, hogy ebben az írásjelenetben, amit
a „Mozgó Ujj” tevékenységén keresztül akár az egész szövegre kiterjeszthetünk, az
írás természetesen mindvégig működő anyagisága kerül előtérbe, hiszen igen szembetűnő módon kapcsolódik össze a gondolatjel a másképp történő jegyzésre való
önreflexív felszólítással, érdemes itt újra felidéznünk a 16. rubáj a törlés lehetetlenségét illető utalását. A korporealitásra redukált írás uralhatatlanságaként szögezi le
itt a szöveg, hogy a leírt „fél-Sorok” visszafelé történő törlése nem lehetséges. Ha
Kittler hipotetikus cetlijét itt újra tekintetbe vesszük, igen szembetűnő ez a törlést
illető különbség. Míg ugyanis Kittlernél az egyetlen jelentés megtalálása érdekében
végrehajtott törlő tevékenység eredményeként áll előttünk a három áthúzott szó,
a szóban forgó félsorban szereplő gondolatjel, noha a Kittler által rajzolt törlésjelhez
vizuálisan igen hasonló, működését tekintve teljességgel különböző. Itt ugyanis,
mivel nem az Ész által végrehajtott utólagos törlésről van szó, nem szerepel a vízszintes vonal alatt áthúzott szó, illetve jelentés, mert az utólagosan kapcsolódik hozzá.
Tehát nem törlésjellel van itt dolgunk, ahol a törlés tárgya Derrida nyomán a törlés
után is mindig olvasható marad,26 hanem egy üres hellyel, ami utólag értelmeződik,
tehát az írás anyagiságának előzetességéről értesülhetünk a szóban forgó szöveghely
alapján. A Kittler által a hermeneutikai fordítás jellemzőjeként feltüntetett jelentéskeresés eszközéül szolgáló törlés helyett tehát egy csak vizuálisan hozzáférhető üres
hellyel szembesülünk itt, ami az írás anyagiságának megnyilvánulása lesz; és mivel ez
– Kittler példájával ellentétben – valóban egy fordításszövegben szerepel, nem hermeneutikai fordításról, hanem az írás anyagi jelenlétéről beszélhetünk ebben az esetben ugyanúgy, ahogy a Faust esetében is.
A versszakot záró félsor önreflexív utalását olvasva különös módon azzal szembesülünk, hogy a tipográfiai jel az írás befejezésének színreviteleként kerül megjelölésre. És
bár csupán egyetlen szöveghely olvasása alapján – és mert számos, a tipográfiai jel elhelyezkedését tekintve hasonló eset áll még rendelkezésünkre – nem vonhatunk le meszszemenő következtetéseket, és annak ellenére, hogy ez a saját szövegét utólagosan értelmező félmondat mintegy az írás felfüggesztéseként érti a gondolatjelet, az értelmezés
utólagosságának tényét semmiképpen nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Ez ugyanis
egyrészt erőteljesen kapcsolódik ahhoz a korábbiakban megfogalmazott összefüggéshez, miszerint a tiszta korporealitásra redukált írás a jelentést (Ész, Wit) megelőző működésként mutatkozik meg. Akár az írás felfüggesztéseként értjük a további példák
alapján a gondolatjelet, akár finomítanak még ennek szerepén a szövegben található öninterpretatív gesztusok, annyit már ezen a ponton is biztosan elmondhatunk, hogy jelenlétének módját az írás előzetességének megnyilvánulásaként értékelhetjük.
26
záródó érvelés eredményei is, ahol a tipográfiai jelek egy „textuális dráma” karakterei, illetve kórustagok.
Tucker, I. m., 80.
Jacques Derrida, Of Grammatology, ford. Gayatri Chakravorty Spivak, John Hopkins UP, Baltimore–London, 1997. 23.
72
TANULMÁNYOK
Hasonló belátásokkal szembesülhetünk – az írásjelenetet záró négy versszaktól
egy pillanatra eltávolodva – a szöveg egy jóval korábbi pontján, ahol az élet mulandóságának metaforájaként a Szahara homokjára eső hó elolvadásának hirtelenségével
és visszavonhatatlanságával kapcsolatban a következőket olvashatjuk: „mint Szahara
poros arcán a Hó, / tündöklik és – nyom nélkül tűnik el.” (560.) Az írás anyagiságának ez a FitzGeraldnál is megfigyelhető előzetessége („Like Snow upon the Desert’s
dusty Face / Lighting a little hour or two – is gone”)27 itt azáltal válhat egyértelművé,
hogy míg az előző esethez hasonlóan megint csak valamiféle tagadó funkcióban álló
tipográfiai jel előtt még a hó „tündökléséről” értesülünk, a sort kettészakító, és mintegy az eltűnés hirtelenségéért felelős gondolatjel után már nyomát sem látjuk. Maga
az eltűnés tehát ezen a ponton a betűk eltűnésével együtt járó tipográfiai jel révén
történik meg, e történés értelmezése azonban ez alkalommal is utólagos. Az értelmezés szerint ez az eltűnés „nyom nélkül” valósul meg, ami az előző szövegrész öninterpretatív megállapításától eltérően nem csupán egy folyamat felfüggesztéseként,
illetve a hó olvadásának befejeződéseként mutatkozik itt meg, hanem olyan eltűnésként – amint a metafora által igen plasztikusan megjelenik – ami nem hagy nyomot
maga után. A szöveg önreflexív megállapításából kiindulva tehát elmondhatjuk, hogy
a gondolatjel itt nem valamilyen, a korábbiakban jelen lévő tartalom nyomaként van
jelen, hanem a jelenlét hiányáról tájékoztat.
És éppen a jelenlét hiányára való vonatkoztathatóság miatt érdemes visszatérnünk itt a fenti írásjelenet befejezése felé mutató utolsó négy versszakhoz, ahol az
írásjelenet megszakadásával egyszerre a beszélő haláláról szintén e hiány itt említett
színrevitelén keresztül értesülünk. A már szóba hozott 98. rubáj gondolatjele után
mind a magyar, mind az angol szöveg hátralévő versszakaiban a fentiekhez köthető
szerepet kap a tipográfia működése. A következő versszakban példának okáért
megint csak valamiféle megszűnés manifesztációjaként olvasható mind FitzGerald,
mind Szabó Lőrinc szövegében: „To grasp this sorry Scheme of Things entire, /
Would not we shatter it to bits – and then / Re-mould it nearer to the Heart’s Desire!”,
illetve „bizony szív szerint / szétzúznók a Dolgok bús Rendszerét / – s bölcsebben,
de összeraknók megint!” És hasonlóképpen a jelenlét, itt már a beszélőhöz köthető
hiányaként olvashatók a 100. rubájban is, ahol a napfelkeltével kezdődő Rubáiyát
záróképének díszleteként megjelenő Hold a beszélőt keresi, aki az égitestre utalva
felteszi a kérdést, vajon „még hányszor keres / bennünket majd e Kertben – s valaki
/ többé soha, többé seholse lesz!” A fenti esetekhez hasonlóan itt is az írás anyagiságának előzetességével szembesülünk, a gondolatjel ugyanis megint üres helyként áll
a beszélőt kereső Hold képe után, amit ebben az esetben is utólag lát el jelentéssel
az ezt követő fél mondat. Ez az üres hely ugyanakkor olyan afonikus, hangoztathatatlan pontja a szövegnek, ami nem köthető a beszélő elhallgatásához, hiszen a szólama még, a következő versszak végéig, illetve a TAMÁM SHUD – paratextuálisan
a szöveg végét jelző – kifejezésig folytatódik. Az írás előzetességének egy további
nyilvánvaló okaként tehát – még ha ez inkább a gondolatjel hangoztathatatlanságához,
27
FitzGerald, I. m., 23.
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
73
mint a versbeli beszélőhöz is köthető – megállapíthatjuk, hogy az írás fonografikus
koncepciói itt nem lehetnek jelen magyarázó érvénnyel.28 Méghozzá azért, mert
nem a beszélt nyelv, FitzGerald szövegében a Recorder megnevezéssel szóba hozott,
de Szabó Lőrinc fordításából hiányzó rögzítéseként, hanem az írás anyagiságának
a korábbiakban az írás uralhatatlanságából eredeztetett önműködéseként mutatkozik itt meg az írás.
A versszak harmadik sorának végén kurzívval szedett valaki a versbeli beszélő
pozíciójának elbizonytalanítása által – mind a magyar, mind az angol fordításban –
olyan, a sorban még előtte szereplő tipográfiai jelen keresztül megkezdett folyamatának részese, ami a 101. rubáj, illetve az egész szöveg utolsó sorában éri el nyugvópontját. Ezen a ponton azonban az összehasonlító olvasásra is nagyobb feladat hárul,
hiszen eddigi szempontjaink szerint lényegi kérdésben különbözik a két szöveg. Ez
az írás anyagiságát illető különbség pedig korábbi, az írásra vonatkozó önreflexiókban megnyilvánuló eltérésekkel is kapcsolatba kerül, attól sem függetlenül, hogy míg
az angol fordítás jelentésrögzítést végző szubjektumként jelöli meg az írás ágensét
(„stern Recorder”), a magyar fordítás a korporealitásra redukált írásra utalva egy
testrészt jelöl meg ennek végrehajtójaként („Szigoru Kéz”). A mindkét szövegben
szereplő „Mozgó Ujj”, illetve „Moving Finger” tevékenységével szembehelyezett Ész,
illetve Wit pedig, amint a korábbiakban ezt megmutattuk – és mindezeken túl az az
összefüggés, hogy míg az Ész komoly szerepet kap a magyar fordítás motivikus hálójában, a Wit csak ezen a ponton szerepel a FitzGerald-szövegben –, a Rubáiyát utolsó
két sorában kap különös jelentőséget. Az Ésszel a fentiekben szembehelyezett, a korporealitásra redukált írás ugyanis e háló olyan csomópontjaival lép kapcsolatba, mint a
sátor, ami szintén csak a magyar fordításban, de az Éggel is összefüggésbe került,
ahogy az ember genezisével, az Agyag-figurákkal, a Fazekakkal, illetve éppen a szóban forgó 71. rubájt közvetlenül követő két sor szerint az – Ég Kapujával mintegy
anagrammatikusan, illetve ahogy látni fogjuk, az írás terében is illeszkedő – Kupával
is: „S az Ég nevű felfordult Kupa, / mely alatt nyüzsög az Élők Hada, –”. A felfordult
Kupa, és az Ég azonosítása nem csak az utóbbi nevének átruházásaként történik itt
meg, hanem a gondolatjelen keresztül is, amit nem csak az itt idézett két sor esetében köthetünk hozzá, hanem például a következő helyen is: „s nem nyitja makacs /
kapuit az Ég –” (567.). Az Ég és a Kupa pedig éppen az utolsó két sorban helyeződik
el az írás terének egy és ugyanazon helyén, ahol még mindig a beszélő – amint látni
fogjuk, az írás anyagiságában nyugvópontra jutó – keresése zajlik:
S ha mégy majd, mint a derűs Holdvilág,
a vendég-csillagozta Füvön át,
óh Száki, állj meg a helyemen, és –
– és fordíts földnek egy üres Kupát! (577.)
28
A fonografi kus íráskoncepciók kritikájához lásd Sybille Krämer, „Operationsraum Schrift”. Über
einen Perspektivenwechsel in der Betrachtung der Schrift = Schrift. Kulturtechnik zwischen Auge, Hand
und Maschine, szerk. Gernot Grube – Werner Kogge – Sybille Krämer, Fink, München, 2005,
24–26.
74
TANULMÁNYOK
A szöveg zárlata, amely az első versszakban felkelő Nap helyébe lépő Hold, és az ott
az Égen lévő, itt pedig a földdel érintkezésbe lépő csillagok képét megidézve arra
szólítja fel a pohárnokot, hogy a test sátorában egyetlen napot eltöltő vendégek közül
a beszélő helyére érve végezze el a szóban forgó különös gyász-rituálét, már azelőtt
végrehajtja ezt a felszólítást, hogy az elhangzana. A korábbiakban üres helyként meghatározott gondolatjel, amely meghatározást itt a szöveg saját maga is megerősíteni
látszik (helyemen), Szabó Lőrinc fordításában – az angol fordítástól eltérően – megkettőződik, kötőszavával együtt a harmadik sor végén, és a negyedik sorban is megtalálható, fordított sorrendben. Azon túl, hogy ez a fordított sorrend könnyen kapcsolatba hozható a sorrendváltást közvetlenül követő fordíts szóval, a sor, illetve a szöveg
végéig tartó felszólítás utólagossága azért is egyértelmű ebben az esetben, mert az
„üres Kupa” a beszélő „helyén” történő föld felé fordítását az egymás alatt szereplő
gondolatjelek – azaz üres helyek – már korábban elvégezték. A Kupa és az Ég az előbbiekben említett felcserélhetőségét éppen az első gondolatjelben használja ki ugyanis
a szöveg, a beszélő szintén és ismét egy gondolatjelben manifesztálódó üres helye felé
helyezett tipográfiai jelben. Tehát míg a harmadik sorban található, felső gondolatjel
a felszólítás utólagos értelmezése szerint egyszerre lehet itt jelen Égként és Kupaként,
a negyedik sorban szereplő, alsó gondolatjel a – test sátrában, azaz a szöveg anyagiságában valóban a napkeltétől holdkeltéig tartó egy napon át, azaz a szöveg által elbeszélt
időhatárokon belül tartózkodó – beszélő üres helye. A Kupa a beszélő üres helye felé,
vagy akár a (holt)testét tartalmazó föld felé fordítása – amellett hogy egymás anyagiságának mintegy tükröződéseiként vannak itt jelen – tehát már azelőtt megtörténik,
hogy a negyedik sor felszólítása elhangozna; az írás anyagiságának térbeli működése
tehát ez esetben is megelőzi értelmezését, ahogy a beszélő tekintetében is, hiszen hamarabb látjuk üres helyét, mint hogy szólama véget érne.29 Ez az itt megmutatkozó
térbeliség pedig további okokból is különös jelentőséget kap, hiszen az idézett sorokban szereplő tipográfiai jelek megfeleltethetősége szavatol azért, hogy Kupa és holttest
azonosíthatóvá váljanak. És nem csak a sorok egymás alatti elhelyezkedése teszi ezt
lehetővé, de egy lépéssel tovább az is, hogy a szóban forgó térbeli viszonyokat, az Ég
sátora alatt látható Kert képét a két gondolatjel elő is állítja. Ez a képszerűség pedig
ezen a ponton a lehető legkonkrétabban érthető, hiszen mindkét esetben a szóban
forgó, figurálisan megjelenő tartalmak grafikus megmutatkozásával szembesülünk.
Amellett pedig, hogy ez a grafikus jelenlét mintegy megelőzi a figuralitás szintjén az
utolsó sorban előálló kép hozzáférhetőségét, a szóban forgó fordításviszonyok tekintetében azt mondhatjuk, hogy az írás térbelisége révén a fordítás akár a figurális
és a grafikus, a szöveg és a kép között is megtörténhet, amely jelenséget a mediális fordítás fogalmával jelölhetjük. Míg a Hypogramma és inskripció című szövegében tárgyalt
Hugo-vers olvasásakor de Man annak ellenére beszél a figuralitás elkerüléséről, hogy
a flamand ablak üvegére írt szöveg értelmezése szerint csupán a címe révén hordozza
az inskripció materialitását,30 a figuralitás elkerülése, avagy a szöveg a figuralitás mellé
29
30
Médium és antroposz viszonyához, az antroposz mediális megelőzöttségéhez bővebben lásd Mezei, I. m.
Paul de Man, Hypogramma és inskripció = U., Olvasás és történelem, ford. Nemes Péter, Osiris,
Budapest, 2002, 395–432.
MEZEI GÁBOR: AZ ÍRÁS ANYAGISÁGÁNAK ELŐZETESSÉGE
75
helyezhető grafikus jelenléte a FitzGerald-szöveg fordítása esetében a nyelv materialitása által áll elő.
Az üres helyek a beszélő szólamának végét, és a beszélő a szöveg befejeződésével
egyszerre bekövetkező halálát színre vivő működésének különös aspektusa, hogy a jelentéssel való utólagos behelyettesítésük kritériuma az lesz, milyen pozíciót foglalnak el az írás terében. És bár például az Éggel és az emberi testtel is azonosított sátor
„alul” és „felül” is szerepelhet, a Kupa például csak a felső gondolatjel üres helyére
kerülhet. Annak ellenére, hogy nagyon messzemenő következtetéseket nem érdemes
levonni ebből az összefüggésből, mégis könnyedén érthetnénk ezt a működést az
írás műveleti terének31 kihasználásaként, ahol „ismeretlenek” kapnak térbeli – és egymáshoz viszonyított – elhelyezkedésüknek megfelelő „behelyettesítési értékeket”,
amely összefüggés további asszociációkra késztetheti a szöveg olvasóját, hiszen a perzsa szöveg matematikus szerzője, az Európában is használt algebra alapjain dolgozó
Omár Khájjám korától és tevékenységétől nyilván nem volt távoli az írás ezen lehetőségeinek kihasználása. A perzsa szöveg hozzáférhetősége híján azonban ennek az
összefüggésnek meg kell maradnia az asszociációk képlékenységében, ami azonban
nem jelenti azt, hogy az angol és a magyar szövegek alapján az eddigiekben levont
következtetések ne szolgálhatnának maguk is bőven belátásokkal.
Azon túl ugyanis, hogy az angol szöveg nem építi ki olyan következetességgel
azt a motivikus hálót, amit Szabó Lőrinc fordítása a Rubáiyát végén mintegy a szöveg anyagiságában látszik feloldani, az sem véletlen, hogy a FitzGerald szövegében
szereplő, a jelentés rögzítését, lejegyzését végző Recorder működése kevésbé – noha
mégis jelentős mértékben – használja ki a szöveg anyagiságát mint a Kéz tevékenysége,
ami korporealitásra redukált írásként mutatkozott meg ebben az írásjelenetben. Az
íráspraxis automatizmusa, a kéz mozgásának önműködése a fenti példák szerint tehát
ebben a szövegben is a nyelv anyagiságának létesítő jelenlétével kerül összefüggésbe;
a „Mozgó Ujj” által hátrahagyott írást utólag már nem törli „Ész és Szív”, az értelmezés nem tehet mást, mint hogy szembenéz az írás kultúrtechnikájának megkerülhetetlen közbejöttével, az írás működéseivel. Mindezekkel együtt mindkét fordításszöveg hasonlóképpen, és a Faust fenti olvasatának belátásaihoz illeszkedő módon
tájékoztatja olvasóját írás és fordítás, fordítás és anyagiság, illetve – a szintén a Faustjelenet kapcsán az előző alfejezetben kérdésként felmerülő – anyagiság és jelentés
tekintetében. Az írás akár térbeliségében, akár az értelmezéshez, illetve a jelentéshez
viszonyított előzetességében, akár hangoztathatatlan vizualitásában megnyilvánuló
anyagisága olyan uralhatatlan, konstituáló működésként van jelen, ami alapján nem
a hermeneutikává váló,32 hanem az írásból mint praxisból és anyagiságból eredeztethető mediális fordítással, vagy akár a fordítás helyébe lépő írás (ön)működésével
kell szembesülnünk.
31
32
Krämer, I. m., 29–32.
Kittler, I. m., 16.
KR ITIKA
KRITIK A
SZŰCS ZOLTÁN GÁBOR
Jólét és erény. Tanulmányok Széchenyi
István Hitel című művéről, szerk. Hites
Sándor
Széchenyi István Hitel című munkája a magyar politikai gondolkodástörténet maroknyi klasszikusának egyike, s mint ilyen, időről időre szembesíti olvasóit a klasszikus
művek alapkérdésével: mi teszi a klasszikust klasszikussá? A Jólét és erény című könyv
sem kerülhette meg ezt a problémát, hiszen eleve egy olyan sorozat – a Hagyományfrissítés – része, amely klasszikusok újraolvasására vállalkozik,1 és ezen felül is, a kötet
minden tanulmánya külön-külön is kialakítja – implicit vagy explicit módon – a viszonyát a Hitel klasszikusságához.
Horkay Hörcher Ferenc azt írja például tanulmánya bevezetésében, hogy „Széchenyi
Hitele kétségkívül fontos szerepet játszik a magyar irodalomtörténeti narratívákban. De egészen sajátságos helyet foglal el a magyar múlttal foglalkozó tudományos
diskurzusok rendjében is: a politikatörténet, a gazdaságelmélet története számára is
fontos témát jelent.” (9.) A kötet második tanulmányának szerzője, Szegedy-Maszák
Mihály egy alkalommal azt a nyilvánvalóan klasszikusnak kijáró kérdést teszi fel,
hogy „Mondhatjuk-e azt, hogy a Hitel megjelenése óta eltelt száznyolcvannégy év
eloszlatta Széchenyi kételyét?” (36.) A mindig bátor kérdéseket feltevő Takáts József
mítoszromboló őszinteséggel mondja ki, hogy a Hitel „igen bőbeszédű könyv […],
heterogenitása nagyon megnehezíti, hogy rendezett gondolatmenetként tekintsünk
rá” (39.), s később hozzáteszi még azt is, hogy „nagy jelentőségű, ám remekműnek, azt
hiszem, nem nevezhető alkotás”. Rákai Orsolya pedig rögtön tanulmánya elején felidézi a recepciótörténet hagyományos értékelését a Hitelről, amely szerint az a „reformkor első kifejtett programirata” (61.) és a polgári átalakuláshoz vezető folyamat
„szimbolikus kezdőpontja”, hogy jelezze ennek a hagyományosan politikatörténeti
fogalmakban megírt történeti elbeszélésnek a gyengéit és egy újfajta olvasatot ajánljon
helyette. Dobszay Tamás a Hitel utókorára való hivatkozással kezdi tanulmányát,
jelezve, hogy milyen sokszor félreolvasták annak mondanivalóját (77.), majd írását
1
A fülszöveg szerint: „A vizsgálat tárgyául olyan írásműveket választunk, amelyek közvetlen vagy közvetett módon jelenkori önértelmezésünk alapszövegeivé váltak, vagy éppen a kánonon kívülről járultak
hozzá a hagyomány rendszerének alakulásához.”
77
a Hitel-vita történeti jelentőségére utalva is fejezi be. (93.) Hites Sándor tanulmánya
elején úgy jelöli ki a Hitel történelmi helyét, mint amelyben „jön létre vagy válik hatékonnyá” „a világot a gazdaságtan szókincsével leíró nyelv magyarul” (97.). Halmos
Károly azzal kezdi, hogy Széchenyi művének érdekességét az adja, hogy hétköznapi
meggyőződéseinkkel és a közgazdaságtan egyes képviselőinek álláspontjával éles ellentétben Széchenyi a Hitelben „a hályogkovács magabiztosságával kötötte egymáshoz
az erkölcsöt és a gazdálkodást” (133). Somorjai Szabolcs hiteltörténeti elemzésének
elején azt írja a Hitelről, hogy „a 19. század második felére már korszakváltó jelentőséggel bírt” (147.), s e jelentőség miatt is tartja fontosnak, hogy tisztázza, mi húzódhatott
Széchenyi kiemelt érdeklődése hátterében a hitelkérdés iránt: hogy igaz-e, hogy volt
személyes sérelme vagy általánosabb kérdések foglalkoztatták.
Mint a fenti példák is mutatják, a klasszikus szöveg mindenekelőtt rejtvény,
megfejtésre váró titok. Olyan, mint Mona Lisa mosolya. A klasszikus szöveg olvasása
pedig nem más, mint rejtvényfejtés. Milyen vonásai emelik ki a klasszikus szöveget
a többiek közül? Milyen vonásai teszik korokon átívelően jelentős művé? A klasszikus
szöveg izgalmát egyfelől az adja, hogy nincs végérvényes megfejtés a klasszikusság
rejtvényére, elvégre mindig jönnek majd új nemzedékek, akik mindig újonnan szembesülnek a klasszikus szöveg időtállóságának problémájával, s ezért újra neki kell állniuk, hogy megértsék a klasszikusság titkát. Ha nem így lenne, a szöveg nem lenne
klasszikus többé. Másfelől viszont a klasszikus szöveg olvasása hálátlan feladat, mert
korántsem biztos, hogy választ ad magára a klasszikusság problémájára. Kiderülhet,
hogy a klasszikus szöveget valójában alig olvasták, s akik olvasták, azok is mind félreértették. Kiderülhet, hogy a klasszikus szöveg valójában nemhogy nem remekmű, de
súlyos szerkezeti problémákkal terhelt, csapongó, zavaros fejtegetésekkel teli, nehézkes
nyelven megírt, mára már szinte olvashatatlan valami. Kevésbé lesz ettől klasszikus?
Aligha. A klasszikus szöveg státusát nem mindig a szöveg minősége adja.
Mindebből adódik, hogy nincs egyetlen helyes vagy sikerrel kecsegtető stratégia
sem a klasszikusok olvasásakor. A szoros vagy a történeti kontextusba helyezett,
a szöveg tulajdonképpeni értelmét helyreállítani igyekvő olvasás teljesen legitim és elfogadható módszer, de mindig marad benne egy zavarba ejtő paradoxon: hogy az eredeti értelem nemhogy nem feltétlenül azonos a klasszikus jelentéssel, de ráadásul
az eredeti értelem helyreállítása nem is érvényteleníti visszamenőleges érvénnyel a
klasszikus hagyományos értelmezéseinek létjogosultságát. A korabeli értelmezésekre
fókuszáló olvasat esetleg számot tud adni a klasszikussá válás geneziséről, de szintén
paradox: a kortársak esetleg teljesen mást láttak fontosnak, mint ami ma annak tűnik
benne (sőt, amit ma a történetileg helyes olvasatnak tartunk). Ráadásul korántsem
biztos, hogy a szöveg rögtön klasszikussá válik, és ezért a korabeli értelmezések
akár teljesen jelentéktelenek is lehetnek. Végül pedig, az értelmezési hagyomány olvasása
fel tudja tárni, miként tudott a klasszikus szöveg nemzedékek sorát követve mindig
megújulni, ám ez sem kevésbé paradox: hiszen nehéz nem azt érezni, hogy egy klaszszikus értelmezési hagyománya ismétlődő és időnként egészen excentrikus félreolvasások története.
78
KR ITIKA
Mindezt azért érdemes a Jólét és erkölcs kapcsán felemlíteni, mert a kötet mindig
gondolatébresztő, tanulságos és a jövő kutatásai számára megkerülhetetlennek tűnő
tanulmányai végső soron maguk is ezekkel a dilemmákkal szembesültek és ezért akkor járunk el velük szemben méltányosan, ha figyelembe vesszük, hogy eleve a lehetetlent kísérti az, aki egy klasszikus titkát próbálja megfejteni. Szülessen akárhány
magyarázat is rá, Mona Lisa mosolya mindig titokzatos fog maradni.
Horkay Hörcher Ferenc tanulmánya azt a stratégiát választja, hogy Széchenyit
egy diskurzustípus képviselőjeként mutatja be. Példamutató eleganciával, széles ecsetvonásokkal vázolja fel azt a 18–19. századi brit eszmetörténeti kontextust, amely
szerinte Széchenyi munkájának jobb megértését lehetővé teheti, s elemzése attól válik
igazán jelentőssé, hogy ebbe a képbe magabiztosan illeszti be a kötet tanulmányaiban
felvetett problémákat. Más kérdés, hogy egy ilyen stratégia alkalmazásának megvannak a maga korlátai: kétségtelenül jobban fogjuk tőle érteni a Hitelt mint gondolatmenetet, de hogy jobban értjük-e mint klasszikus szöveget, az erősen kérdéses. Talán
ezért is van, hogy a tanulmány ingadozni látszik aközött, hogy a Hitel kivételessége
abban áll-e inkább, hogy Széchenyi újító volt (12.) vagy abban, hogy egy régi hagyományt folytatott (18, 26.). De, mint próbáltam már jelezni, a gond nem az olvasási
stratégiával van, hanem a klasszikus szöveg klasszikusságával: az hagyja az olvasót
mindig kielégítetlenül, bármilyen olvasatot is ajánlanak neki.
Szegedy-Maszák Mihály tanulmánya (amelyhez kapcsolódik Bátori Anna remek
szövegközlése) a korabeli olvasókkal, pontosabban egy vitával foglalkozik, amely
Mocsáry Antal és a Szegedy-Maszák tanulmányának középpontjában álló névtelen
szerző között zajlik, s amelyben az anonim szerző Széchenyi lelkes híveként és a Hitelről kritikát író Dessewff y József éles kritikusaként lép fel. Mint jeleztem, ez is izgalmas és teljességgel legitim hozzáállás egy klasszikushoz, hiszen minden okunk
megvan azt gondolni, hogy a klasszikus szöveg nem önmagában klasszikus, hanem
azáltal lesz az, hogy elolvassák. S mivel, ahogy azt Szegedy-Maszák jelzi is tanulmánya elején (29.), a Hitel korabeli recepciója igen kiterjedt volt és ráadásul elég alaposan
dokumentáltnak is tekinthető, ezért abban a kényelmes helyzetben vagyunk, hogy
el tudjuk olvasni, hogyan olvasták ezt a művet a kortársak. A tanulmány érdekessége,
hogy az igazi poénja tulajdonképpen implicit marad: mindabból, amit a Jólét és erény
többi tanulmányából tudunk Széchenyiről, a Hitelről, a róla szóló Taglalatról, annak
alapján óhatatlanul is az az érzésünk támad, hogy a kortárs olvasók számára nem feltétlenül ott húzódtak a frontvonalak, ahol azt mi hajlamosak vagyunk látni. A Hitel
híve lehetett olyasvalaki, aki egyszerre használta – a régi, de szép kifejezéssel élve –
a protestánsok gravaminális retorikáját (30.) s volt a francia forradalom és a felvilágosodás radikális programjának híve (32.), és vádolta Dessewff y szövegét olyasfajta maradisággal (31.), amely annak egészen biztosan nem volt sajátja. Szelektív és pártos
olvasatok voltak ezek mindkét szöveg esetében, ami azt az érzést is keltheti bennünk,
hogy egy klasszikus szöveg megfejthetetlenségének egyik oka az, hogy a minuciózus
szövegolvasatok bizonyos fokig elkerülhetetlenül elvétik a céljukat: egyszerűen alaposabbak és jobbak, mint azok az olvasatok, amelyek a klasszikus szöveget eredetileg
kiemelték a többi szöveg közül.
KR ITIKA
79
Takáts József lenyűgözően érdekes tanulmánya tulajdonképpen kétféle stratégiával
próbálkozik, hogy közelebb jusson a titok megfejtéséhez. Egyrészt azokat a metaforákat elemzi nagy invencióval és meggyőző erővel, amelyek a szöveg gondolatmenetét
strukturálják és keretet adnak annak a világnak, amelyet a Hitel elénk tár; másrészt
azoknak a nyelvi kereteknek a helyét vizsgálja a szövegben, amelyek szerinte a legnagyobb befolyást gyakorolják a Hitel gondolatmenetére. Az egyik inkább szövegközeli
olvasatot, a második inkább kontextualizálási kísérletet jelentene, de a helyzet ennél
kicsit bonyolultabb: a fel-le és az előre-hátra képi sémák (41.) a csinosodás nyelvével
állnak összefüggésben, míg a kontextualizáló olvasat közben Takáts – szokása szerint
– azt is megmutatja, hogy miként adaptálódnak a csinosodás és a republikanizmus
nyelvei a szerző igényeihez a szövegben, s ezáltal voltaképpen nagyon is szövegközeli
értelmezést ad. Éppen emiatt a minuciózusság miatt szédülhet el végül az olvasó, és
érezheti, nem teljesen világos, hogy akkor tulajdonképpen mi is van a csinosodással
korrigált republikanizmussal, amely maga is modifikálva van nacionalizmussal
(57.). De el kell ismerni: mindez összhangban van Takáts kiinduló állításával, hogy
a Hitel fegyelmezetlen, bőbeszédű, zavaros írás. S éppen ezért tartom a magam részéről ezt a tanulmányt a kötet talán legerősebb darabjának (merőben szubjektív és
politikai eszmetörténeti irányban elfogult ítéletem szerint Hites Sándor és Horkay
Hörcher Ferenc írásai versengenek még eséllyel ezért a címért egy egyébként is gondolatgazdag és izgalmas kötetben). Bár mondanivalójának nem ez a hangsúlyos része,
mégis, a tanulmány félreérthetetlenül azt sugallja, hogy a Hitel nem egy ellenállhatatlanul erőteljes gondolatmenet meggyőzőerejének, hanem éppen ellenkezőleg, megfogalmazásai többértelműségének és nyelvi gazdagságának köszönhette népszerűségét.
Ezt erősítik Takátsnak azok a fejtegetései is, ahol a szövegben megjelenő ellenségkonstruálásról, bipoláris politikai térről emlékezik meg: olyan retorikai elemek fontosságát hangsúlyozza itt Takáts, amelyekről a kötet más tanulmányai hajlamosak
megfeledkezni. Milyen más ez a Hitel, mint az, amelyről Szegedy-Maszák azt írja,
hogy párbeszédet kezd az olvasóval és kritikai felülvizsgálatra buzdítja őt (33.), vagy
amelyről Rákai Orsolya úgy ír, hogy az „logikai, racionális úton igyekszik igazáról
meggyőzni olvasóját” (66.)! Paradox módon mégis éppen ezzel, a szöveg iránti reverencia hiányával kínálja a legígéretesebb választ arra a kérdésre, hogy mitől válhat
a klasszikus klasszikussá.
Rákai Orsolya írása rendkívül érdekes kísérlet arra, hogy a Hitel újszerűségét és
az általa kiváltott hatást a társadalmi kommunikáció terén megnyilvánuló modernitással hozza összefüggésbe (64.). Olvasási stratégiája Takáts, Horkay Hörcher és
Hites szövegeihez hasonlóan a megfelelő kontextus megtalálására irányul, annak érdekében, hogy ezáltal legyen megérthető a klasszikus mű kivételessége, az a vonása,
amely kiemeli a többi korabeli szöveg tömegéből. Előbb kimutatja, hogy a Széchenyi
működésének hagyományos, politikai (és gazdasági) kategóriákban való értelmezése
mennyire nehezen képes megragadni annak szerteágazó voltát és túlnyomóan nem
politikai karakterét. Jó érzékkel nyúl Schlett Istvánnak a maga nemében lebilincselő,
de kétségkívül rendkívül problematikus elemzéséhez a Hitelről és a Hitel-vitáról, és
joggal jelzi, hogy mennyire nem alkalmasak a liberalizmus–konzervativizmus eszme-
80
KR ITIKA
történeti címkéi a vitapozíciók megragadására. Ezután fordul a modernitás problémájához és részben Charles Taylor koncepciójára támaszkodva elemzi a Hitelnek azokat a modern vonásait, amelyek élesen elütöttek a korabeli diskurzustól és amelyek
botrányosnak hatottak. Ilyen például individualizmusa, a nyilvánosságra apellálása,
a racionális diszkusszió melletti elkötelezettsége stb. Mindössze három dolog miatt
nem könnyű teljesen azonosulni a tanulmány álláspontjával: egyfelől a Hitelnek Takáts
által jelzett (és egyébként annak idején Szekfű Gyula által már részletesen, a politikai
romantika címszava alatt tárgyalt)2 zavarossága, bőbeszédűsége (amit én hajlamos
lennék részben retorikusságként érteni), ami ellentmond a szövegben kétségkívül
meglévő, racionális diszkusszióra való felszólításoknak; másfelől pedig Széchenyi
hisztérikus reakciója a Vaderna Gábor tanulmányai óta világosan láthatóan empatikusnak és konstruktívnak szánt Taglalatra,3 és a racionális, építő jellegű vita elutasítása
a Hitel szerzője részéről, amivel ismét csak ellentmondott a Hitelben tett egynémely
kijelentéseinek; s végül harmadszor, a korabeli olvasóknak a Szegedy-Maszák-tanulmányból is ismerős értelmezése a vitáról, amelynek alapjait a Hitel a Takáts-tanulmányban szépen bemutatott ellenségkonstruáló eljárásaival rakta le. Innen nézve
Rákai tanulmánya természetesen semmiképpen sem tűnik megalapozatlannak, inkább csak arról van szó, hogy az általa adott olvasat kiegyenesíti az eredeti szöveg
girbegurbaságait. Ha szabad ezt mondani: ha valami kifogásunk lehet a tanulmánnyal
kapcsolatban, az az, hogy túlságosan elegánsan oldja meg a klasszikus valójában megoldhatatlan problémáját.
Dobszay Tamás írása arról szól, hogy félreértés a hitel fogalmát közgazdasági értelemben venni és arra is rámutat, hogy a szöveg politikai programmal sem rendelkezik, hiszen annak lényege egyfajta morális önvizsgálatra való felszólítás, nem pedig
politikai cselekvés (77–79.). (Ezen a ponton szintén hiányoltam egy kissé Szekfű Gyula nevét, akinek Széchenyi-értelmezése mégiscsak ennek az értelmezési iránynak az
egyik korai és erőteljes megfogalmazása.) A tanulmány meggyőzően rekonstruálja
ebből a kiinduló feltevésből Széchenyi szövegének programját, s mutatja be, hogy miként illeszkedik ehhez a programhoz a többi tanulmányban is sokat emlegetett igény
Széchenyi részéről a nyilvános viták előmozdítására. Dobszay írásának voltaképpen
ugyanaz a problémája, mint Rákaiénak: a Hitelről adott képe túlságosan szép és koherens ahhoz, hogy megnyugtatóan megoldja a szövegértelmezés évszázados problémáit. Erre egyébként maga Dobszay is felfigyel, amikor jelzi, hogy Széchenyi tényleges viselkedése Dessewff y kritikájának megjelenésekor éles ellentétben állt azzal, amit
a Hitelben a kritikáról mondott (93.). Talán lehetne erre az ellentmondásra valamiféle
választ adni, de az is lehet, hogy valójában nincs és nem is lehetséges rá megnyugtató
válasz, de ennek ellenére is igaz, hogy amíg az ellentmondás létezik, addig az ilyen
olvasatoknak mindig meglesznek a maguk korlátai.
Hites Sándor tanulmánya az angolszász eszmetörténészek eleganciájával, a hitelprobléma angol nyelvű szakirodalmának és a magyar szakirodalomnak a mesteri
2
3
Szekf Gyula, Három nemzedék. Egy hanyatló kor története, Élet, Budapest, 1920.
Vaderna Gábor, Élet és irodalom. Az irodalom társadalmi használata gróf Dessewffy József életművében,
Ráció, Budapest, 2013, 253–294.
KR ITIKA
81
kézzel való egybefűzésével rekonstruálja Széchenyi gondolatmenetének eszmetörténeti hátterét. Hites szerint Széchenyi egyfelől erősen kötődik a 18. század politikai
gazdaságtanának tágabb, moralizáló hitelfogalmához, és az ahhoz kapcsolódó diskurzusból érthető meg leginkább, ugyanakkor számos ponton már egy szűkebb értelemben vett, professzionalizált közgazdaságtan lebeg a szeme előtt (104.). Egy irodalomtörténész kajánságával mutatja be a fikció valóságteremtő erejébe vetett hitet
(123.) egy olyan szövegben, amely a valóságról kíván szólni, és megmutatja azt is,
hogy a fikció iránti vonzalom korántsem kivételes ebben az eszmetörténeti kontextusban. S ezek után még azt is megteszi, hogy ugyanebben a kontextusban értelmezi
Széchenyi és Dessewff y vitáját is, megmutatva, hogy valójában mindkét fél meglehetősen értően (mármint ebben a kontextusban) nyúl a hitel problémájához. Egyik
személyes kedvencem a kötetben ez a sűrű és érdekes írás, amelynek ugyanakkor
megvannak a maga korlátai is, amennyiben a klasszikusság problémája felől közelítünk hozzá. Mivel a szövegben Dessewff y beszéli Széchenyi nyelvét és érti annak tétjeit, mi több, bizonyos kérdéseket a jelek szerint jobban is ért Széchenyinél (124.),
valójában Hites írása akaratlanul is aláássa annak a tézisének az értékét, hogy Széchenyi művének jelentőségét az adná, hogy először beszélte hatékonyan a gazdaságtan
nyelvét magyarul. Ezen persze nem is kell csodálkozunk, hiszen amint azt Bátori
Anna kötetbeli szövegközlése is mutatja, a korabeli recepció sokkalta összetettebb
volt annál, mintsem hogy a gazdaságtani nyelvezet megfogalmazódásának jelentőségét
túlságosan fel kellene értékelnünk. Lehet, hogy mai szemmel ez a szöveg egyik legérdekesebb vonása, de klasszikussá válásának aligha ez a kulcsa.
Halmos Károly írása erkölcs és gazdaság összefüggéseit vizsgálja Széchenyi Hitelében, és közben figyelemreméltó összevetést tesz Adam Smith és Széchenyi gondolatmenetei között, feltárva azok különbségeit (ennek magyarázóértéke világos: Smithre
gyakran hivatkozik Széchenyi, így véleménykülönbségük mögött vagy Smith félreértése, vagy az eltérő koncepció állhat Halmos szerint), majd egy másik összevetésben Széchenyi szabályozáspárti, majdhogynem etatista álláspontját E. P. Thompson
„moral economy” fogalmával állítja kontrasztba. Halmos elemzésének érdekességét
az adja, hogy Széchenyi szövegét a szó hagyományos értelmében véve kezeli klasszikusként: egymástól térben és időben távoli koncepciókkal való összevetésben vizsgálja a szerző mondanivalóját, bár következtetése nem ahistorikus, hiszen az összevetések Széchenyi saját koráról árulnak el szerinte fontos dolgokat. Ez a stratégia
feltűnően különbözik a kötet legtöbb tanulmányának sokkal történetibb megközelítésétől, s leginkább Szegedy-Maszák Mihály írásával mutat rokonságot, s nagyjából
ugyanazok a korlátai is.
Somorjai Szabolcs a maga nemében a kötet legszórakoztatóbb tanulmányát írta meg.
A Hitel genezisének egyik legfontosabb problémáját helyezte elemzése középpontjába. Az, hogy vajon mi állhatott annak hátterében, hogy Széchenyiben az a meggyőződés alakult ki: a hitel a korabeli magyar valóság központi problémája. Ehhez
azt a hagyományos választ veszi górcső alá, amely szerint Széchenyi egyik hitelkérelmének elutasítása volt az a személyes élmény, ami a gróf figyelmét az elavult magyar
viszonyok irányába terelte. A tanulmány gondosan feltárja Pest vármegye példáján
82
KR ITIKA
a korabeli magyar hitelezési gyakorlatot, s sorra véve a szakirodalom hagyományos
értelmezéseit az ügyről, felveti annak lehetőségét is, hogy az Anstein und Eskeles
nevű bécsi bank egy korabeli hitelválság miatt átmenetileg valóban nem tudott hitelezni a korábbi feltételekkel, hogy tehát a probléma adott pillanatban nem is a magyar viszonyokkal volt. S bár a szerző nem mer határozottan állást foglalni az általa
felvetett megoldás mellett (163–164.), egy nagyon fontos lehetőséget nyit meg a Hitel
értelmezésében: hogy tudniillik a Hitel programja és a korabeli magyar valóság között
koránt sincs olyan szoros összefüggés, mint ahogy azt feltételezhetnénk. Somorjai
maga ugyanakkor némiképp másként fogalmazza meg a szerinte adódó tanulságot:
„Széchenyi beleütközött a hagyományos és a modern hitelrendszer között feszülő
ellentmondásba, és ezt az ellentmondást csak úgy tudta feloldani, ha könyvben vázolja fel a problémát”. (164.) Eszerint, ha jól értem, a Hitel genezise nem annyira egy
valóságos problémára (ti. hogy a magyar viszonyok miatt nem lenne hitel) adott válaszként, hanem egy mintegy mellékesen (a más okból meghiúsult hitelkérelem közben)
felfedezett valóságos probléma (ti. a magyar viszonyok elavultsága) jelentette kihívással való megküzdésként értelmezendő. Nem vitás, hogy ez egy izgalmas válasz.
Más kérdés, hogy némiképp kiábrándító is, hiszen egyfelől részleges félreértésre vezeti
vissza a Hitel születését, másrészt arra sem ad kielégítő választ, mert nem adhat, hogy
ebből a részleges félreértésből hogyan születhetett egy ennyire fontos mű.
A Jólét és erény összességében rendkívül figyelemreméltó, tudományos munka
létére végig szórakoztató és egyben rendkívül tanulságos olvasmány is. Habár a klaszszikus mű rejtvényét egyik szöveg sem képes megnyugtatóan megfejteni, Mona Lisa
mosolya szükségképpen titokzatos marad, de mindez nem jelenti, hogy a könyv végére érve ne lennénk sokkal okosabbak a Hitelt illetően, mint voltunk előtte. Ha valaki
e kis kötet mellé teszi – a Jólét és erényben diszkréten, de visszatérően hivatkozott
Vaderna-tanulmányt a Hitel-vitáról, akkor maradéktalanul képben lesz a téma state
of the artjáról. S mivel a könyv nem csak hasznos, de érdekes is, az olvasó joggal érezheti úgy, e kis kötetet letéve és a sorozat további darabjait várva, hogy „Száz vasútat,
ezeret! Csináljatok, csináljatok!”
(reciti, Budapest, 2014.)
LACZÓ FERENC
Takáts József: A megfelelő ötvözet.
Politikai eszmetörténeti tanulmányok
Az elmúlt évek során számos eszmetörténeti megközelítést is alkalmazó irodalomtörténeti mű szolgált jelentős és kifejezetten újszerű eredménnyel. E művek pozitív
recepciójának biztos jele, hogy az eszmetörténeti módszerekben rejlő innovációs
esélyt immár a társdiszciplínák művelői is elkezdték kihasználni. Az eszmetörténet
által inspirált irodalomtörténészek eközben távolról sem szerveződtek különálló iskolába, sőt eleve eltérő módokon applikálják tárgyukra az eszmetörténet-írás egymással is versengő módszereit. Bene Sándor, Debreczeni Attila, Szentpéteri Márton
művei,1 a Ligatura irodalomtörténeti könyvsorozat több kötete,2 a Helikon Új eszmetörténet száma,3 valamint egy sor további kiadvány mégis egyértelműen jelzik, hogy
az irodalomtudományon belül is kialakult egy újfajta látásmód, mely az irodalmi és
a politikai viszonyrendszerét kifinomult eszközökkel vizsgálja, ezáltal pedig az esztétika- és filozófiatörténet vagy a politikai gondolkodástörténet művelőihez is érdemi
kapcsolatot képes kialakítani.
Takáts József kétségkívül egyike volt azon úttörő kutatóknak, akik az irodalomtörténet és elsősorban a cambridge-i eszmetörténet-írás közti párbeszéd lehetőségét
keresték. Takátsot saját bevallása szerint a történelmi dilemmák és speciális szellemi
viszonyok iránti kivételes érdeklődése késztette a politikai eszmetörténet fokozottabb művelésére, mely foglalatosságának alighanem legfontosabb korábbi eredménye
a Modern magyar politikai eszmetörténet címen még 2007-ben kiadott – bevallottan
némileg vázlatos – áttekintése volt.4 A 2014-ben napvilágot látott A megfelelő ötvözet
című tanulmánykötetben, mely a szerző csaknem két évtized során írott, bár jelentős
többségükben az elmúlt néhány évben megjelent tanulmányai közül válogat, immár
magától értetődő módon kerülnek egymás mellé politikai és irodalmi vagy irodalomkritikai tárgyú szövegek, egyértelműen jelezve e vizsgálódási területek közti kapcsolódási pontokat.
1
2
3
4
Lásd például Bene Sándor, Theatrum politicum. Nyilvánosság, közvélemény, irodalom a kora újkorban,
Kossuth Egyetemi, Debrecen, 1999.; Debreczeni Attila, Tudós hazafiak és érzékeny emberek. Integráció
és elkülönülés a XVIII. század végének magyar irodalmában, Universitas, Budapest, 2009.; Szentpéteri
Márton, Egyetemes tudomány Erdélyben. Johann Heinrich Alsted és a herborni hagyomány, Universitas,
Budapest, 2008.
Elsősorban: Keszeg Anna, Gyöngyössi János. Szövegek és kontextusok, Ráció, Budapest, 2011.; Vaderna
Gábor, Élet és irodalom. Az irodalom társadalmi használata gróf Dessewffy József életművében, Ráció,
Budapest, 2013.; Scheibner Tamás, A magyar irodalomtudomány szovjetizálása. A szocialista realista
kritika és intézményei, 1945–1953, Ráció, Budapest, 2014.
Új eszmetörténet, szerk. Szentpéteri Márton – Zászkaliczky Márton, Helikon 2009/1–2.
Takáts József, Modern magyar politikai eszmetörténet, Osiris, Budapest, 2007.
84
KR ITIKA
A meg felelő ötvözet írásai ugyanakkor annak bizonyságául is szolgálnak, hogy
Takáts elmélyülő politikai eszmetörténeti kutatásai távolról sem irányulnak aktuális
politikai ajánlatok bármily közvetett formában való megfogalmazására. A szerző
sokkal inkább politikai beszédmódok történetét kívánja feltárni, visszatérően vállalkozva egyes szövegek sajátos nyelvi kevertségének, így különböző elemei ugyancsak
eltérő múltjainak elemzésére. Írásai konkrétabban módszertani dilemmákat és 19.
századi magyar politikai írásműveket vizsgálnak, valamint ismertetik Két liberális
szocialista. Jászi Oszkár és Carlo Rosselli munkacímű, még folyamatban lévő kutatásának egyes – Jászi Oszkárra vonatkozó – eredményeit is.
A kötet módszertani része az Eszmék, beszédmódok vagy szövegek? című írással nyit.
E szöveg – mely Takáts egy eredetileg 2001-ben tartott előadásának gondolatmenetét több mint egy évtized múltán rekonstruálja – Gérard Genette transztextualitástanulmányának fogalmait rendszerező keretként használva érvel a textualista és
kontextualista gyakorlatok egyidejű megvalósítása mellett.5 Takáts a politika állandó,
megváltoztathatatlan határainak elképzelése ellen érvelve társas konstruktivista álláspontra helyezkedik: nem pusztán úgy érzékeli, hogy a politika terrénuma az elmúlt
évtizedekben jelentősen kitágult, hanem határozottan vallja, hogy eleve sajátos pillantás és perspektíva, mondhatni maga a politikai olvasat tesz szövegeket, cselekedeteket, tárgyakat politikaivá. Takáts az elméleti és módszertani tisztaság ideálját ugyan
szkeptikusan kezeli, a politikai eszmetörténet-írás különböző módszertani lehetőségeinek vázolása során a cambridge-i iskola megközelítésmódjáról azonban érezhetően
különleges szimpátiával ír. Nyitószövege végezetül a beszédmódok nyelvi kontextualista vizsgálatának történeti-szociológiai folytatása mellett foglal állást: e normákat
felállítani szándékozó szöveg az ún. architextuális, azaz a politikai nyelvek és tényleges használatuk leírására törekvő kutatások beszélőközösségek és repertoárjaik
elemzésével való kombinálását tartaná üdvözítőnek.
A Schlett István műve és az „új eszmetörténet-írás” című írás elsősorban a Schlett
által művelt politikai gondolkodástörténet és az új eszmetörténészek közötti módszertani különbségekre reflektál. Takáts úgy érzékeli, hogy bár Schlett István politikatudományi fejtegetései a politikát sajátos, elkülönülő tevékenységformának próbálják
beállítani, ily módon kifejezetten esszencialista érveket vetnek fel, Schlett azonban
– mondhatni ennek ellenére – kontextualista és történeti elemzéseket is végez.6 Schlett
István politikai cselekvésfogalmát, melynek a politikai gondolkodás egyik eleme csupán, Takáts ugyanakkor külsőleg meghatározottnak, ráadásul meglehetősen szűk
körűnek érzékeli. Beállítása szerint részben generációs különbségekkel magyarázható,
hogy míg Schlett politikai gondolkodástörténete szemléleteket és meggyőződéseket
próbál megragadni, a társadalmi-politikai szituációknak kiemelt figyelmet szentel
és ennek megfelelően szorosan kapcsolódik a magyar politikatörténeti kánonhoz,
addig az új eszmetörténet-írás – így többek között a Takáts által elsősorban művelt
politikai beszédmódtörténet-írás is – inkább „politikai értelmű nyelvi cselekvéseket”
5
6
Lásd Gérard Genette, Transztextualitás, ford. Burján Mónika, Helikon 1996/1–2., 82–90.
Lásd Schlett István, A politikai gondolkodás története Magyarországon, I–II., Századvég, Budapest,
2009–2010.
KR ITIKA
85
igyekszik feltárni, azaz a politika időhöz és helyhez kötött kódrendszerei és sajátos
nyelvi helyzetei iránt érdeklődik. Bár Takáts a politikai gondolkodástörténet és az új
eszmetörténet gyakorlatát ily módon határozottan elkülöníti, végezetül mégis elméleti és módszertani relativizmust propagál.
A politikai filozófia kontra eszmetörténet-írás Bence György Politikai-filozófiai tanulmányok, 1990–2006 című (poszthumusz) tanulmánygyűjteményének írásait elemezve
arra jut, hogy bár Bence a nem analitikus politikai filozófia és az eszmetörténet-írás
magyarországi meghonosítására gyakorlatilag egyidejűleg törekedett, ezek érdekében
tett megszólalásai nem pusztán eltérő műfajúak voltak, hanem kifejezetten eltérő
szemlélet- és eljárásmódokat is alkalmaztak.7 Miközben Bence úgy vélekedett, hogy
jelentős mennyiségű elsőrangú teljesítmény hiányában a magyar politikai gondolkodás történetéhez inkább eszmetörténészként ildomos közelíteni, ezen eszmetörténeti
érdeklődése politikai filozófusi megszólalásaira szemlátomást alig volt hatással, állítja
Takáts. Meglátása szerint Bence eszmetörténészi megszólalásai ellenben magukon
viselték politikai filozófusi érdeklődésének nyomait, ugyanis eszmetörténészként is
gyakran fogalmi és érvelő teljesítményekre volt leginkább kíváncsi, helyenként bizony némileg elhanyagolva a szövegek kommunikatív és retorikai aspektusainak
elemzését.
A megfelelő ötvözet 19. századdal foglalkozó, messze legterjedelmesebb része a Politikai beszédmódok a magyar 19. század elején című tanulmánnyal, a kötet alighanem
legambiciózusabb írásával nyit. Takáts József itt a 19. század első harmadának politikai beszédeit, illetve annak legfontosabb alapanyagait vizsgálja. Konkrétabban politikai nyelvek beazonosítására törekszik, melyek – amint a szerző külön jelzi – nem
csupán fogalmak együttesét jelentik, hanem viszonylag állandó témákat és mintákat,
elbeszéléseket, érveléseket és értékeket, előfeltevéseket és hiteket is. Tanulmánya – az
eszmetörténet távolról sem feltétlenül kanonikus szövegeinek szoros nyelvi olvasása
eredményeként – a 19. század első harmadának négy alapvető magyar politikai nyelvét mutatja be: a republikánust, az ősi alkotmányra hivatkozót, a felvilágosult kormányzásét, valamint a kulturális nacionalizmus nyelvét. Takáts e politikai nyelvek
ismertetése közben ugyanakkor hangsúlyozza, hogy a politikai nyelvek nem azonosíthatók politikatörténeti értelemben vett pozíciókkal, a politikai érvelések pedig
eleve konkrét szituációkhoz kötöttek. Ahogy kötete egy későbbi pontján – e nagyszabású tanulmányra közvetlenül is alkalmazható – módon érvel: „Ahhoz, hogy
megfelelő elemzési eszközzé váljanak, viszonylag határozott képet kell adnunk egy-egy
politikai nyelvről, ám annál rugalmasabban kell eljárnunk a használataikat elemezve”.
(85.) A Politikai beszédmódok a magyar 19. század elején e javallatnak tökéletesen meg
is felel, a tipizáláson túl ugyanis figyelmet fordít a politikai nyelvek keveredésének
és átírásainak elemzésére is.
A kötet 19. századdal foglalkozó írásai közül a tágabb merítésűek közé tartozik
még A csinosodás politikai nyelve című, mely – döntően 1788 és 1811 között született
írásműveket vizsgálva – a csiszoltság angol diskurzusa magyar változatának elemzését
7
Bence György Politikai-filozófiai tanulmányok 1990–2006, szerk., előszó, utószó Pogonyi Szabolcs,
L’Harmattan, Budapest, 2007.
86
KR ITIKA
kínálja. E tanulmánya lapjain a szerző azonban mindössze annyit szeretne bizonyítani,
hogy e nyelvet beszélték magyar szövegek – köztük jelentős szerzők jelentős írásművei – is. Míg Takáts a vadságból a csinosodottságba elbeszélést nevezi a csinosodás politikai nyelve legjellemzőbb elemének, arra is felhívja olvasói figyelmét, hogy az
elemzett magyar nyelvű szövegek e nyelvet gyakran próbálták a republikánussal
összeilleszteni, azaz a csinosodás szótárát (is) használó szerzők „nem felváltani, hanem
korrigálni, kiegészíteni, esetleg újraalapozni kívánták a politikai beszélés republikánus
szótárát”. (98.)
Némileg polemikus élű a kötet Politikai nyelvek a Nemzeti hagyományokban című
írása. A szerző felvetése szerint Kölcsey Ferenc e nagyhatású szövege azáltal értelmezte át
a csiszoltság alapelbeszélését, hogy esztétikai előnyt biztosított a vad vagy félvad ún.
fejlődési szakasznak, sőt e szakaszra kifejezetten republikánus erényeket projektált.
Miközben Takáts meglátása szerint Kölcsey különböző műveiben felváltva beszélte a
republikanizmus és a nacionalizmus nyelvét, kifejezetten tévesnek tartja azon – ugyancsak elterjedt – értelmezéseket, melyek a Nemzeti hagyományokat a népiesség programiratának próbálják beállítani. Úgy érvel, hogy Kölcsey a nemzeti (azaz a nemesi)
történelmi emlékezet költészetét tartotta sajátlagos, a magyar nemzetkarakternek megfelelő költészetnek. Miközben megfogalmazta a költészet mély és összetett érzelmességének igényét, alapvetően férfias-republikánus költőszerepet propagált, állítja Takáts.
A kötet 19. századdal foglalkozó további írásai viszonylag szűk témákat járnak
körül, leginkább adalékokkal, bár kétségkívül érdekfeszítő adalékokkal szolgálnak.
Ezen írások közé tartozik például Az irodalomtörténet urbanisztikával című, mely két
19. század eleji magyar episztola – Vitkovits Mihály 1805-ra datált, de csak 1814-ben
megjelent episztolájának, illetve Berzsenyi Dániel 1815-ös erre adott válaszának –
városfogalmát igyekszik értelmezni. Takáts felveti, hogy e korszak gyakran hiányolt
filozofikussága talán épp olyan műfajokban nyilvánult meg – jelesül az episztolában –,
melyeket az utókor mércéje már jellemzően nem tartott bölcseletinek. Az írás konkrétabban amellett érvel, hogy műfaj és tárgya (episztola és város) között épp a csinosodás politikai nyelve teremtett összefüggést. A Kemény Zsigmond és a rajongás politikai fogalma a kötet egyetlen első pillantásra fogalomtörténetet sejtető elemzése,
mely azonban szintén inkább egy politikai diskurzus feltárására vállalkozik. Takáts
itt elsősorban azt kívánja bizonyítani, hogy Kemény a rajongás versus mérséklet 16–18.
századi modelljére és Edmund Burke átértelmezése is támaszkodott, amikor az 1850es években továbbértelmezte a rajongás fogalmát. A kötet Antik és modern Csengery
Antal Deák-emlékbeszédében című szövege ezen 1877-es, kanonizáló szándékú írásművet a jó politikus témájában született egyik utolsó klasszikus emlékbeszédként
méltatja. Legfőképpen az emlékbeszéd antikizálónak és modernnek tekinthető részeit vizsgálva a szerző végül arra a következtetésre jut, hogy míg előbbiek a jó politikus időtlennek szánt normáit fogalmazták meg, utóbbiak éppen hogy időszerű
normákat állítottak fel.
A kötet harmadik részét alkotó, Jászi Oszkár politikai diskurzusainak változásaira
fókuszáló tanulmányok első megközelítésben Jászi néhány periferikusabb, részben
publikálatlan szövegének történeti magyarázatával kívánnak szolgálni, azaz a Jászi-
KR ITIKA
87
életmű kevéssé feltárt epizódjait veszik szemügyre. A Jóság vagy igazságosság? című
írás például legfőképpen Lesznai Anna naplójának hat 1920-ban papírra vetett,
Lukács György és Jászi Oszkár joggal kapcsolatos nézeteltérésére reflektáló – első
olvasásra meglehetősen titokzatos – mondatához fűz mélyenszántó magyarázatot.
Takáts értelmezésében a fiatal Lukácsot az intézmények nélküli világ vágya fűtötte:
a társadalom intézményeinek, az államnak, a jognak a működéséhez tartozó etikával
az utópikus etika sztenderdjét állította szembe. Lukács eszerint még az az igazságosságot is fel kívánta függeszteni – mely radikális víziójában csupán köztes foknak
minősült –, hogy a jóság magasabb értékét tehesse a helyébe. (A kommunistákat is épp
e megfontolásai részeként értékelte a bűnök reményei szerint időleges vállalóiként.)
A tanulmány a Lesznai Anna naplósorait tovább kontextualizálva kifejti, hogy Jászi Oszkár teljességgel alternatív szótárt használt és Lukács tézisei mögött nem volt
képes érzékelni az utópikus etika vágyát, abból valószínűsíthetően mindössze moralitás és legalitás – megítélése szerint ugyancsak elítélendő – elkülönítésének vágyát
hallotta ki. Jászi ráadásul épp ekkoriban – 1919–20 táján – látott neki a természetjog
felújításának, mellyel választ próbált adni a relativizmus térhódítására és erkölcsileg
kívánta megreformálni a szocializmust. A Jóság vagy igazságosság? végül kifejti, hogy
miközben Lesznai Annát antipolitikus nyelve és messianisztikus vágyai is inkább
Lukácshoz közelítették, mindkét vitázó féllel szemben voltak fenntartásai. Takáts e
finomszövésű mikroelemzése a két férfi részben félreértésen alapuló nézeteltérését
mesterien rekonstruálja, bár – záró lapjai ellenére – Lesznai Annát (ahogy erre a szerző tanulmánya végén egyébként maga is utal) aránytalanul kevés figyelemben részesíti.
A Jászi és A jó társadalom című írás Jászi Oszkárt nemzetközi közegében oly
módon vizsgálja, hogy leginkább 1936–37-es Walter Lippmann-recepciójára és az épp
kialakulófélben lévő neoliberalizmushoz való viszonyára fordít figyelmet. Takáts
eszmefuttatása kezdetén azt érzékelteti, hogy Jászi ekkorra kiábrándult az amerikai
értelmiség liberális – az európai szóhasználat szerint talán inkább progresszívnek
vagy radikálisnak nevezhető – tagjaiból. Ebből kiindulva a szerző úgy érvel, hogy
szabadelvű szocializmusa és Lippmann szociális reformokat magában foglaló liberalizmusa között voltak kapcsolódási pontok, úgy mint a kollektivizmus és tervgazdaság elutasítása, valamint a tervezés és a demokratikus rendszer logikai összeférhetetlenségének gondolata. Jászi Lippmann A jó társadalom című kulcsművével és a szerző
intellektuális-politikai agendájával kapcsolatos véleménye 1937 őszére mégis előnytelenre változott: Jászi végül a cselekvő állam neoliberalizmusát sem részesítette támogatásában. Takáts e tanulmánya kiválóan érzékelteti Jászi nemzetközi kapcsolatrendszerének és sajátos politikai-intellektuális pozíciójának egyes részleteit, összességében
mégis inkább ígéretes kezdemény, mint lezárt, átfogó kutatás – ezt jelzi, hogy a
konklúzió néhány „feltételezésen” túl számos még feltárásra váró kérdést fogalmaz
meg. Eközben az írás alapvető törekvése, hogy Jászi Oszkár politikai eszméinek alakulása végre ne csak magyar kontextusukban vizsgáltassanak, messzemenőkig támogatandó –ahogy sajnálatosnak minősíthető, hogy a transznacionális horizontok feltérképezése a kötet többi tanulmányában már korántsem játszik ennyire központi
szerepet.
88
KR ITIKA
Az Eötvös-revízió című írás Jászi Oszkár az Uralkodó eszmékről Braun Róbertnek
1935 nyarán írott leveléből kiindulva mutatja ki, hogy Jászi ekkorra nemcsak Eötvösértelmezését, de saját 1910-es eszmei értékítéleteit is revideálta. Takáts értékelése
szerint Jászi változatlanul jellemzően szabadpiacpárti antikapitalista álláspontra
helyezkedett, aki az óliberális érvelésmódokat és a szovjetrendszer igazolási kísérleteit
egyaránt határozottan elutasította, azonban ekkoriban már jóval gyakrabban használt liberális érveket. Takáts megfogalmazása szerint Jászi az 1930-as évek közepén
immár „liberális kérdéseket tartott kiemelten fontosaknak, s nem szocialistákat”
(218.), így kiemelten tárgyalta, hogy az egyenlőség megvalósulása elkerülhetetlenül
vezet-e – óhatatlanul az egyéni szabadság sérelmével járó – diktatúrához. Ily módon
Eötvös prognózisai közül is épp azokat emelte ki, melyeket két évtizeddel korábban
még akkori ellenlábasa, Concha Győző hangsúlyozott. (220.)
Ehhez némileg hasonló irányultságú a kötet címadó írása, melynek lapjain Takáts
Bibó István eklektikus forrásokból táplálkozó, a megfelelő ötvözetet kereső politikai
gondolkodásával, konkrétabban leginkább annak konzervatív összetevőivel foglalkozik. E záró eszmefuttatás elsősorban arra keres választ, hogy a gyakran liberális
szocialistának titulált Bibó miért is írt oly mély csodálattal a keresztény középkorról.
Ha jól értem, Takáts itt amellett próbál érvelni, hogy 1942 és 1944 között született
négy szövege tanúsága szerint Bibót kapitalizmussal szembeni fenntartásai, a liberalizmus elavultságának – akkoriban széles körben elterjedt – érzete, valamint az értékválság diskurzusának integrálása vezették el az „értékőrző és értékszabályozó elit”
hiányolásához, miközben a középkori katolikus egyházban épp az effajta elit mintapéldányát vélte felfedezni. Bár Takáts írása a háborús évekre fókuszál, egyúttal annak
kimutatására is törekszik, hogy Bibó konzervatív érveket és értékeket is artikuláló
tanulmányai korántsem nevezhetők múló epizódnak. A szerző beállítása szerint Bibó
keresztény társadalomszervezés iránti csodálata nem enyhült, bár kései írásaiban – így
például híres Uchróniájában – a szerző már jóval rezignáltabbnak tűnt. A kötet e címadó
tanulmánya – nagyrészt meggyőző érvelése ellenére – a konzervativizmus fogalmát
alighanem túl tágan használja. Úgy gondolom, hogy Bibó a középkori egyházat idealizáló megfogalmazásait pontosabb lenne az ún. retrospektív – azaz a múltra projektált – utópiák közé sorolni, miközben a retrospektív utópiák és a modern kori konzervatív gondolkodás viszonya további tisztázásra várna.
A megfelelő ötvözet meglehetősen szerteágazó politikai eszmetörténeti kutatások
és reflexiók foglalata, mely a Takáts József által alkalmazott megközelítésmódok hasznát azonban így is remekül képes érzékeltetni. A kötet multidiszciplináris inspirációjú, ugyanakkor többnyire kristálytisztán érvelő írásai számos részletkérdést módfelett
differenciáltan tárgyalnak, alkalmanként pedig tágabb kontextualizálásukra is érdemben sort kerítenek. Összességében mégis úgy értékelhetünk, hogy Takáts kötete
számos szellemes felvetést és átgondolt meglátást tartalmaz, bár a mögöttük lévő kutatások jellemzően inkább mélyfúrásoknak, mint átfogó jellegűeknek nevezhetők.
LENGYEL RÉKA
Farkas Wellmann Éva: Irodalom
és közönsége a XVIII. században.
Verestói György munkássága
[…] és ki volna olyan eszefelejtett, aki a tengernek felső
színén úszkáló gazokat és szemeteket drágábbaknak
mondaná lenni a tengernek fenekére lenyomattatott
gyöngyszemeknél?1
Az újonnan megjelenő irodalomtörténeti tárgyú munkák között mindig nagy figyelemre tarthatnak számot azok a dolgozatok, melyek egy-egy kevéssé ismert szerző
életművének monografikus igényű, átfogó bemutatására vagy az életmű egyes darabjainak, esetleg összességének új szempontok szerint történő elemzésére vállalkoznak. Különösen igaz ez akkor, ha a frissen napvilágot látott monográfia „főszereplője”
olyan alkotó, akinek munkássága – noha művei az utóbbi két évszázadban rendkívül
kisszámú olvasóhoz jutottak el, s csupán néhány feltűnőbb jellegzetességük révén
váltak irodalom-, eszme- vagy művelődéstörténeti vizsgálat tárgyává – az ide vonatkozó, inkább rövidebb, mint hosszabb lélegzetű elemzések szerzőinek egybehangzó
véleménye szerint igen magas színvonalú, és így megkülönböztetett bánásmódot érdemel.2 Verestói György kétségkívül ilyen szerző: az a műfaj, mellyel összeforrott a neve,
a halotti beszéd, a régi magyar irodalomtörténeti kutatás kiemelten fontos területe,
s ennél is lényegesebb, hogy széleskörű műveltsége, személyes habitusa, és a legtöbb
pályatársáét messze meghaladó nyelvi készsége, írói tehetsége igen értékes, jóllehet
ma valószínűleg csak töredékében hozzáférhető életmű létrehozására tette képessé.
Mindezek alapján nem szorul magyarázatra, miért érez csalódottságot az olvasó-recenzens, amikor azzal kell szembesülnie, hogy a téma új keletű monografi kus feldolgozása csak igen szerény mértékben tud megfelelni a vele szemben támasztott
elvárásoknak, ugyanis szerzője – mintha nem lenne tisztában a vállalt feladat igényes
végrehajtásának módszereivel, lehetőségeivel – megelégszik néhány kevésbé releváns
új adat feltárásával, s a vonatkozó szakirodalom megállapításainak rendszerezett
újraközlésével.
Farkas Wellmann Éva kötetté szerkesztett disszertációjában Verestói György
munkásságának bemutatását ígéri. Amint a bevezetőből megtudjuk: „Az életműre
vonatkozó konkrét vizsgálódás első fázisa a fellelhető szöveganyag áttekintése. Természetesen ez a munka magában foglalja ezeknek a műveknek az alapos tanulmányo1
(Osiris, Budapest, 2014.)
2
Verestói György, Negyedik oratio, Gr. Teleki Pál felett, 1731. 18. Nov. A’ Kis Világról = U., Holtakkal
való barátság, I–II., Kolozsvár, Kaprontzai Ádám által, 1783, 91. A Verestóitól vett idézetet modernizált helyesírással közlöm.
A bibliográfiához lásd Farkas Wellman könyvének vonatkozó fejezetét.
KR ITIKA
zását is […]. Ezzel a fázissal párhuzamosan szükséges a kor történetére vonatkozóan
a minél szélesebb körben való tájékozottság.” (13.) Majd lejjebb egy újabb, a kötet
főcímében megelőlegezett szempont is említésre kerül: „Az irodalomszociológia bevonása szintén nem mellőzhető e kutatás során.” (13.) A pontos feladatkijelölést és
a helyénvaló módszertani alapvetést a célkitűzés megfogalmazása követi: „A kutatás – Verestói György Holtakkal való barátság című orációgyűjteményét véve alapul –
igyekszik behatárolni irodalom és közönség egymáshoz való viszony(ulás)át, és kiegészíteni, árnyalni a szerzőről és munkásságáról kialakult képet.” (15.) Annak oka,
hogy a szerző végül miért nem végezte el az önmagának kijelölt feladatokat, s miért
érte be szerény részeredményekkel, nem világos, mindenesetre megállapítható, hogy
míg a Verestói-életmű „alapos tanulmányozása” révén levont következtetések (ha e
munkafázis elvégzése maradéktalanul sikerült is) kevés teret kapnak a kötetben, addig
„a kor történetére vonatkozó tájékozottság” szemléltetése a kelleténél jóval többet.
Emellett az irodalomszociológiai szempont csupán a szakirodalomból már köztudott
legáltalánosabb tények ismertetésében jut érvényre, azt pedig nem is igazán értjük,
miben állna „behatárolni irodalom és közönség egymáshoz való viszony(ulás)át”, mindenesetre a kötet e téren sem szolgál valódi újdonsággal.
Farkas Wellmann kutatói-elemzői attitűdjének, érvelésének legszembetűnőbb sajátossága a nagyfokú tekintélytisztelet; valamennyi fejezet szövegében rendkívül nagy
teret kapnak a szakirodalmi hivatkozások, olyannyira, hogy egy-egy fejezet, alfejezet
tartalma gyakran kimerül a vonatkozó korábbi kutatási eredmények, más kutatók
írásaiból átvett megállapítások felsorakoztatásában, s ehhez képest nagyon kis számban fordulnak elő újonnan feltárt adatok, illetve elenyésző mértékben kap hangot a
szerző saját, önálló véleménye. Az anyag ilyetén módon történt feldolgozása, tárgyalása egyedül a kutatástörténeti áttekintéssel szolgáló harmadik fejezet esetében tűnik
indokoltnak; míg például az Erdély könyves műveltségét, illetve a kor retorikai jellegzetességeit tárgyaló második és ötödik fejezetek anyagát szerencsésebb lett volna
részben elhagyni, részben jóval rövidebben, csupán Verestóira koncentrálva felhasználni. Jól sikerült ezzel szemben a református prédikátor életét bemutató negyedik
fejezet, melynek forrásai főként korabeli dokumentumok, Verestói latin nyelvű önéletrajza, valamint a róla mondott halotti beszédek. Farkas Wellmann érdeme, hogy
kézbe vette és elolvasta a latin nyelvű önéletírást, mely a 19. század végén pontatlan
magyar fordításban jelent meg, és e pontatlanságokat a szakirodalom mind ez idáig
továbbörökítette. A két leglényegesebb, korrigált adat Verestói pontos születési dátuma (nem januárban, hanem júniusban látta meg a napvilágot), és grammatikai tanulmányainak helyszíne (nem Székelyudvarhely, hanem Marosvásárhely).
Ahogyan fentebb már utaltunk rá, Farkas Wellmann egy helyütt feladatul jelöli
ki saját maga számára „a fellelhető szöveganyag áttekintését”. Másutt úgy fogalmaz,
hogy „az elvégzendő munka alapdokumentuma” a Holtakkal való barátság, azaz Verestói „munkásságának reprezentatív szöveggyűjteménye”. A kötet függelékéből kiderül
továbbá, hogy az orációk gyűjteményes edícióján kívül figyelembe vette azok némelyikének korábbi, önálló kiadását, illetve egyiknek az eredetileg elhangzott, latin változatát; hasznosította a 42. zsoltárnak Verestói által a halála előtti éjszakán készített
91
latin nyelvű fordítását, valamint ennek a prédikátor fiától, Sámueltől való magyar változatát; s tanulmányozta Verestói verseinek 1772-es kiadását, és négy természettudományi tárgyú kéziratát is. Azt, hogy miért éppen e szövegeket vonta be a vizsgálatba,
nem indokolja meg, de tájékozódása nem mondható teljes körűnek, és nem áll összhangban sem a fellelhető anyag áttekintésére tett ígérettel, sem a kötet alcímével.
Verestói sokrétű, valódi polihisztori munkásságának legismertebb elemei valóban
halotti beszédei, de számos korabeli és későbbi utalást találunk arra nézve, hogy
más területen is kiemelkedőt alkotott: mind természettudósként, tanárként, filozófusként, mind nyelvészként, mind költőként számon kell tartanunk. E tevékenységi
körei természetesen összefüggésbe hozhatók orátori működésével és megnyilatkozásaival, és a Holtakkal való barátság munkássága minden rétegének reprezentatív
dokumentuma. Farkas Wellmann azonban csupán az e kötetben megjelent szövegek
formájára koncentrál, s miközben többféle szempontból elemzi azokat mint szónoklatokat, szinte teljességgel elmarad Verestói filozófusi, tanári, tudósi, költői működésének értékelése, noha beszédeinek tanulmányozása erre is lehetőséget kínál.
Amennyiben Farkas Wellmann könyvének alcímében jelezte volna, hogy csak
Verestói szónoki munkásságát tárgyalja, akkor sem magyarázható, miért nem törekedett legalább a nyomtatásban megjelent szónoklatok teljes körű vizsgálatának elvégzésére. (Nem is említve, hogy időszerű lett volna alaposabb kézirattári kutatásba
fogni, először is az erdélyi gyűjteményekben, hiszen könnyen elképzelhető, hogy például ott lappanganak eddig még ismeretlen kéziratos Verestói-orációk.) A kötetben
nem történik utalás arra, hogy szerzője tanulmányozta-e az 1752-ben Deáki Filep
József, az 1759-ben Wesselényi István vagy az 1760-ban Rhédei Zsigmond felett elhangzott latin nyelvű beszédeket,3 s kihagyta a vizsgálatból azt a szöveget (vagy azokat
a szövegeket) is, melyek nem Verestói neve alatt maradtak fenn ugyan, de tartalmi-stilisztikai jegyeik alapján szinte teljesen biztosra vehető, hogy ő a szerzőjük. Az egyik
ilyen, 1762-ben Teleki Mihály felett mondott beszédet Farkas Wellmann is említi,
s noha nem fogadja el Németh S. Katalin álláspontját arra vonatkozóan, hogy az ez
alkalommal elhangzott, együtt megjelentett két beszéd szerzőinek (Verestói, illetve
sógora, Incze István) nevei valamilyen okból felcserélődtek, ezt a véleményét az ennek
ellentmondó tartalmi-stilisztikai érvekkel szemben nem sikerül meggyőzően igazolnia.4 (115–117.) Ráadásul a legújabb kutatás fényt derített egy további beszédre is,
3
4
Verestói György, Oratio, qua theologiam patriae, ejusque prae theologia viae excellentiam […] D. Josephum
Filep Deaki, Kolozsvár, 1752.; U., Politicus inculpatus […] Stephanus liber baro Vesselényi […] oratione
funebri celebratus, Kolozsvár, 175.9; U., Oratio de duratione familiarum illustrium periodica, super
funere […] Sigismundi comitis Rhedei de Kis-Rhede, Kolozsvár, 1760. Lásd erről bővebben Lengyel
Réka, Felvilágosult filozófus, modern tudós, humanista szónok, a „magyar Burns”. Új adatok Verestói György
életművének értékeléséhez (megjelenés alatt).
A Teleki Mihály felett mondott beszédek bibliográfiai adatai kimaradtak a kötetből; a könyvtári katalógusok szerint 1763-ban jelentek meg Kolozsvárott. Verestói neve alatt maradt fenn Az idvezitö
hitnek bátorito erejéröl valo tanitás: mellyet […] Széki Teleki Mihály Úr Ö Nagyságának temetési tisztessége’
napján mondott […]; Intze István neve alatt pedig a Halotti oratio az szerentsétlenségről, avagy e’ világi
szomoru véletlen történetekről […]. Érdekes véletlen, hogy ez utóbbi az egyetlen, noha még nem Verestói
neve alatt nyilvántartott, de bizonyosan általa írott beszéd, mely az interneten is elérhető (a beszkennelt
példány a prágai Egyetemi Könyvtárban található): http://books.google.hu/books?id=atNdAAAAc
92
KR ITIKA
melynek esetében ugyanez a véletlen csere történhetett: a Tholdi Ádám felett mondott
beszédet szintén stílusa, mondanivalója rokonítja egyértelműen a Verestói-beszédekkel.5 Véleményünk szerint a kolozsvári akadémia tanárának egyedülálló beszédmódja és a szövegeiben ismertetett műveltséganyag olyan megkülönböztető jegyek,
melyek alapján a szerzőség kérdése egyértelműen eldönthető, ugyanakkor a téma a
monográfiában mindenképpen bővebb tárgyalást, Verestói és sógora beszédeinek
részletesebb összevetését igényelte volna.
A Verestói-orációk stilisztikai-tartalmi vizsgálatába Farkas Wellmann belefog
ugyan, de – ahogyan maga is jelzi – csupán a „problémafelvetésekig” jut el, részletekbe menő, szövegszintű nyelvi-retorikai elemzést nem végez. Általánosságban megállapítja, hogy a beszédek „szerkezeti-retorikai megoldásai a kor általános szónoki
gyakorlatának is sajátjai”, majd pedig, hogy eredetiségüket „a megformálás módja,
a tartalom, az érdekesség adják”. (131.) A kérdésre, hogy vajon mely nagy stílusirányzat vagy ízléskorszak megkülönböztető jegyei ismerhetők fel Verestói írásain,
a vonatkozó szakirodalomra hagyatkozva azt a választ adja, hogy azokat „a késő
barokkból a felvilágosodásba hajló időszak terméseinek” tarthatjuk. (142.) Noha viszonylag hosszan tárgyalja a barokk, illetve a protestáns barokk stílusjegyeit, a beszédeknek e kategóriába való besorolása nem kap valódi indoklást, hiányoznak ugyanis
a szövegekből vett példák, melyek magukon viselik vagy viselnék az említett stílusjegyeket. Gyorsan hozzá kell tennünk ugyanis: véleményünk szerint kétséges, találnánk-e ilyen példákat. Verestói klasszikusan retorizált, invenciózus szóképekben,
metaforákban, allegóriákban, ironikus, humoros elemekben bővelkedő, sok esetben
lírai szépségű írásai ugyanis sokkal közelebb állnak egy-egy hatásosan szerkesztett
antik vagy reneszánsz szónok beszédmódjához, mint a retorikájában a nagyításra,
túlzásra építő, és elsősorban az érzelmekre hatni akaró barokk orátorok stílusához.6
A valóban mélyreható retorikai-stilisztikai elemzés számos új tanulsággal járhat,
és ugyanígy a Verestói-beszédek alapos és hosszadalmas tartalmi vizsgálata is. Farkas
Wellmann külön alfejezetet szentel az orációk legjellegzetesebb sajátossága, a természettudományos-ismeretterjesztő funkció bemutatásának. Köztudott, hogy a kolozsvári prédikátor a halotti beszédek elmondásának alkalmát is arra használta fel,
amihez a legjobban értett: tanításra, ismeretterjesztésre. Beszédeiben nem találunk
hagyományos exegetikai, homiletikai fejtegetéseket; elsődleges forrása nem a Biblia,
hanem (a korabeli felfogásnak megfelelően) a legszélesebb értelemben vett filozófia.
Felsorakoztatja a történelemre vonatkozó és a legkorszerűbb természettudományos
ismereteket, valamint az európai bölcselet történetének legkiválóbb gondolkodóitól
vett adatokat, illetve a róluk szóló anekdotákat, és így mutatja meg hallgatóinak, hogyan épül fel modern, de még a keresztény teológia keretei között maradó tudományos
5
6
AAJ&pg=PT33&lpg=PT33&dq=teleki+mih%C3%A1ly+intze+istv%C3%A1n&source=bl&ots=
QxbiT9BsLG&sig=Uk0DdkVCv71BxPgxTBCi1WywElY&hl=hu&sa=X&ei=RYBqVPmEEqHjy
wOit4KQBg&ved=0CCMQ6AEwAQ#v=onepage&q&f=false
Intze István(?), Halotti oratio mellyben ama’ maga sorsával meg-elégedő […] néhai méltóságos NagySzalontai Tholdi Ádám urnak […], Kolozsvár, 1752.
Lásd erről bővebben Lengyel, I. m.
KR ITIKA
93
világképe. Az eddigi kutatás, beleértve a jelen kötet szerzője által végzett munkálatokat is, szinte egyáltalán nem foglalkozott azzal, hogy feltárja Verestói műveltségének
közvetlen és közvetett forrásait. Farkas Wellmann csupán egy eszmei áramlathoz
köti a tudós prédikátort, a fizikoteologizmushoz, s annak egyik legismertebb képviselője, William Derham működéséhez, de a két életmű között nem mutat ki közvetlen
kapcsolatot. Véleményünk szerint, mivel Verestóinál szinte egyáltalán nem fordul elő
a fizikoteológusok alapvető kijelentése, miszerint a teremtett világot azért kell tudományos alapossággal megismerni, hogy ezáltal még nyilvánvalóbbá váljék a Teremtő
létezése, szerepe a világ létrejöttében és működésében, esetében szerencsésebb volna
teológiai racionalizmusról beszélni, s minél teljesebben feltárni, mely korábban élt
és mely kortárs gondolkodók hatottak rá.
Verestói orációi tehát halotti búcsúztatók ugyan, de egyben tudományos-filozófiai
előadások is, és rendkívül fontos – mert a korban még szokatlan –, hogy többségükben magyar nyelven hangzottak el. Felolvasásra vagy (legalább részben) emlékezetből
történő elmondásra készültek, de nagyobb közönséghez írott, nyomtatott formában jutottak el. Farkas Wellmann könyve negyedik fejezetének a Szerző és közönség inter(?)
akciója címet adta, melynek alcíme szerint ehelyütt Verestói orációinak dialógusjellemzőit tárgyalja. Meglehetősen ingoványos talaj, hiszen a beszédeknek nem ismerjük
kéziratos változatát, és egyetlen kortárs feljegyzést sem, mely alapján következtethetnénk arra, fordultak-e a prédikátorhoz konkrét kérésekkel a megrendelők, s ő tekintetbe vett-e ilyen jellegű kéréseket. Felesleges tehát feltételezésekbe bocsátkozni ezen
a téren, és dialógusjellemzőket vagy interakciót keresni a beszédekben, vagy azok elhangzásának alkalmával a szónok és hallgatói között. (Mindemellett természetesen
az orációk teljes vagy vázlatos kéziratai, ha valaha előkerülnének, értékes információkkal szolgálhatnának Verestói munkamódszerét illetően.) Nyelv- és művelődéstörténeti szempontból is fontosabb az eredetileg latinul, Bethlen Ádám felett elhangzott
beszéd összevetése a később, a család kérésére készült magyar változattal; Farkas
Wellmann már az elvégzett, felületes összevetés alapján is számottevő eredményekre
jutott, ezért ezt a munkát mindenképpen érdemes folytatni, mélyíteni.
Dialógust és interakciót találunk azonban egy másik, Farkas Wellmann által
mindezidáig figyelmen kívül hagyott fórumon. Ez a beszédek nyomtatott változatait közreadó kötet, a Holtakkal való barátság, illetve annak fennmaradt példányai.
Az Országos Széchényi Könyvtárban őrzött kötetben például értékes bejegyzéseket
olvashatunk egy korai (talán az első) tulajdonos kezétől, egy bizonyos Kovásznai G.
Józseftől.7 Kovásznai az eredetileg kétkötetes munka egybekötött példányának három
utolsó, eredetileg üres oldalára egyfajta saját tartalomjegyzéket készített: sorszámozva kigyűjtötte a számára legérdekesebb történeteket, s feltüntetett néhány utalószót
és a vonatkozó oldalszámokat.8 A kötet többi lapjára nem sokat jegyzetelt, csupán
7
8
Kovásznai G. József személyét nem sikerült azonosítani. Talán azonos azzal a Kovásznai Józseffel, aki
Orbán Balázs közlése szerint 1855-ben Aranyosszéken belül a bágyoni járás főnöke volt. Vö. Orbán
Balázs, A Székelyföld leírása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból, V., Tettey Nándor
és tsa, Pest, 1871, 15.
A kéziratos mutató egyetlen hosszabb bejegyzéseként Kovásznai kimásolta a szöveg azon részletét,
melyet írásunk mottójaként már idéztünk, azonban némiképp változtatott rajta: „Kificamodott annak
94
KR ITIKA
egyetlen szöveghelyhez fűzött személyes megjegyzést. A Tizedik oratióban, a 306.
oldalon ez olvasható: „Ama híres filozófus, Plato éppen soha lóra nem ült, és lovan
nem járt; csak azért, amint mondja vala, hogy mivel a ló igen kevély és délceg állat,
netalán abból a kevélységből és délcegségből őreá is talál valami ragadni.” Kovásznai
a lap aljára a következőket írta: „járjon gyalog, akinek tetszik Plátóval, de én inkább
járok lovon.” A köz- vagy akár magángyűjteményekben fellelhető példányok tüzetes
vizsgálata minden bizonnyal további példákkal szolgálhatna szerző és olvasói interakciójára.
Tarnai Andor – németországi kutatási előzmények alapján – már a nyolcvanas
években felhívta a figyelmet arra, hogy a 16–18. századi magyar irodalmi művek
meghatározó hányadát kitevő halotti beszédeknél „semmi sem alkalmasabb a közönség és a közönség rétegei ízlésének, elvárásainak, társadalmi gondolkodásának és
íratlan szokásrendszerének megállapítására”, valamint „a műfaj termékeinek feldolgozása által minden más módszernél pontosabb képet kaphatunk az irodalom és
társadalom összefüggéséről és a beszédek stilizált voltánál fogva a kor uralkodó embereszményéről is”.9 Sajnálatos, hogy a Tarnai és kutatócsoportja által nagy erőkkel
végzett kutatási eredményeknek éppen a 18. századra vonatkozó része maradt szinte
teljesen közöletlen, és hogy néhány éves intenzív időszak után maga a feltáró munka
sem folytatódott tovább. E hatalmas anyag áttekintését és elemzését Farkas Wellmann
egyedül természetesen nem végezhette el; a Verestói-beszédeknek más korabeli prédikációkkal, orációkkal való összehasonlító irodalom- és eszmetörténeti, illetve irodalomszociológiai elemzése tehát nem történhetett meg. Annyi mindenesetre bizonyos,
hogy Verestói beszédei nagymértékben különböznek a hagyományos halotti prédikációktól, s vannak arra utaló nyomok is, hogy nem arattak feltétlenül tetszést, ezért
irodalom és társadalom összefüggéseinek, az ilyen jellegű irodalmat élőszóban vagy
írásban befogadók elvárásainak, ízlésének, de a kor uralkodó embereszményének jellemző vonásait bizonyára nem itt kell keresnünk. Mindazonáltal továbbra is választ
váró kérdések, hogy milyen körhöz és milyen formában jutottak el ezek a beszédek,
kik gyűjtötték egybe és nyomtatták ki őket,10 voltak-e esetleg olyan prédikátorok, akik
számára mintául, forrásul szolgáltak, s más, hasonló végzettségű prédikátortársai
írtak-e hasonló jellegű szövegeket.
Ahogyan a fentiekből már nyilvánvaló válhatott: Verestói György életművének
módszeres feltárása, vizsgálata és értő bemutatása számos további, nagy kihívást jelentő, komoly filológiai felkészültséget igénylő feladatot tartogat a 18. századi irodalom
kutatói számára. Továbbra is várat magára az eddig ismeretlen, saját kezű vagy esetleg
másolatban lappangó Verestói-művek felderítésére irányuló, széleskörű könyv- és
9
10
esze fejébül, ki a tenger felső színén úszkáló gazokat és szemeteket drágábbaknak mondaná lenni az
annak fenekére lenyomattatott drága gyöngyszemeknél?”
Idézi Kecskeméti Gábor, Prédikáció, retorika, irodalomtörténet, Universitas, Budapest, 1998, 13.
Farkas Wellmann nem említi a Holtakkal való barátság kiadói-szerkesztői előszavának végén megadott
dátumot („Írtuk Kolozsváratt MDCCLXXIX-dik Esztendőben, Szent Iván havának 12-dik Napján.”), és nem foglalkozik sem a kiadó vagy kiadók személyével, sem azzal, hogy vajon miért telt el négy
év az összeállítástól a kinyomtatásig.
KR ITIKA
95
kézirattári kutatás, és meg lehet próbálkozni a prédikátor szétszóródott könyvtára
egyes darabjai utáni nyomozással is. Igen fontos feladat a Verestói-szövegek kritikai
kiadásának elkészítése, nyelvi, stilisztikai, filológiai elemzések végzése. Mindez jelentős mértékben gazdagítaná a 18. századi magyarországi, erdélyi tudományosság és
művelődés helyzetéről alkotott képet.
Meggyőződésem, hogy Verestói György a magyarországi irodalom-, filozófia- és
tudománytörténetnek a legnagyobbakkal egyenrangú személyisége, akinek életműve
rendkívül értékes, s ha vesszük a fáradságot, hogy elmélyedjünk benne, az intellektuális élményen túl valódi esztétikai gyönyörűséget okoz. Farkas Wellmann Évának
azonban ezúttal még nem sikerült elég mélyre merülnie: távolról meg tudta ugyan
mutatni a gyöngyöt, de az egyelőre a tengerfenéken maradt.
(Gondolat, Budapest, 2013.)
KR ITIKA
HLAVACSKA ANDR ÁS
Bene Adrián: A relativitás irodalma
A modern, de különösen a posztmodern prózairodalomban divatossá, általánossá
váltak bizonyos narratív megoldások, melyek lényege, hogy kizökkentsék vagy visszarántsák az olvasót abból a világból, melybe éppen belemerülne, hogy újra és újra tudatosítsák benne: mindaz, amit olvas, csak fikció. Bene Adrián ilyen elbeszélői eljárások
működésmódját mutatja be és értelmezi A relativitás irodalma című könyvében. Az
alábbiakban elsősorban e mű két aspektusára összepontosítok majd: az iróniával
kapcsolatos vizsgálódására és a kanonizációs/rekanonizációs törekvéseire.
Bene Adrián a kötet első felében, egy alapos elméleti bevezető után a magyar
modernitás három alakjának (Ady Endre, Karinthy Frigyes, Nagy Lajos) novelláit,
publicisztikai írásait vizsgálja meg, hogy aztán a második részben a világirodalom
különböző korszakaiból emeljen ki egy-egy alkotót, egy-egy művet: Denis Diderot
Mindenmindegy Jakabja éppúgy helyet kap itt, mint François Mauriac Egy hajdani fiatalembere, Émile Zola Rougon-Macquart ciklusának néhány kiemelt darabja, vagy Philip
K. Dick tudományos fantasztikus regényei. Impozáns lista. Annak ellenére azonban,
hogy A relativitás irodalmában kizárólag jól ismert alkotók bukkannak fel, az elemzett
művekről – néhány kivételtől eltekintve – mégsem jelenthetjük ki, hogy a mai magyar
irodalomkutatás fókuszában állnának: Ady vagy Nagy Lajos publicisztikájával, Zola,
Mauriac vagy Alain Robbe-Grillet regényeivel kevesen foglalkoznak. Bene Adrián
tisztában van ezzel, éppen ezért nem titkolt szándéka, hogy ezen alkotások értékeire
hívja fel a figyelmet, hogy kanonizálja/rekanonizálja ezeket az írásokat. Ez a szándék
a Zolával foglalkozó szakaszban válik a legnyilvánvalóbbá („Zolának és naturalizmusának a magyar fogadtatása valaha vitáktól volt hangos, rajongástól a megbotránkozásig sokféle befogadói reakciót váltott ki… Az elmúlt fél évszázad folyamán aztán
egyre ritkábbá váltak a Zola-művek magyar kiadásai és az azokkal foglalkozó tanulmányok.” – 129.), de már az Adyval foglalkozó első elemzés egyik alcíme is erre utal:
Újra olvasni Adyt. Tehát Bene Adrián célja nem az, hogy egy sokat értelmezett alkotásról készítsen újabb olvasatot, hanem, hogy háttérbe szorult írásokat vegyen elő. Ez
a szándék mindenképpen becsülendő, ugyanakkor nem veszélyek nélküli, hiszen
plusz terheket ró A relativitás irodalmára, új elvárásokat állít a könyvvel szemben.
Innentől kezdve a műnek nem csak az a tétje, hogy a felmerülő elbizonytalanító, kizökkentő eljárások működésmódjait precízen bemutassa, hanem hogy meggyőzzön
minket arról is: az elemzett alkotások méltán tartanak igényt érdeklődésünkre. Ez
a két intenció természetesen sohasem választható szét, ám Bene Adrián azáltal,
hogy a kanonizáció problémáját előtérbe helyezi, az olvasói elvárásokat is irányítja,
97
megnöveli. A kérdés csak az, sikerül-e a tanulmányoknak kielégíteniük ezeket az
igényeket.
A relativitás irodalmában számos fi kciós szerződést sértő narratív eljárás bemutatásra kerül (a fikciós szerződés „lényege a fikció fiktív jellegének tagadása” – 13.):
a disznarráció, a sideshadowing és a megbízhatatlan elbeszélő éppúgy, mint az alternatív nézőpontok, a mise en abyme vagy a metalepszis olvasóra gyakorolt elbizonytalanító hatása. Bene Adrián a fejezetek nagy részében más és más elbeszélői fogást
emel ki, ám érdeklődésének középpontjában voltaképpen két fogalom áll: a mise en
abyme és a metalepszis. Ezek kitüntetett helyet foglalnak el könyvében, az elméleti
bevezetőben kizárólag ez a két fogalom kap hosszabb kifejtést. Ez egyfelől érthető
és indokolt is, hiszen a szépirodalmi szövegek elemzése során világossá válik, hogy a
többi narratív játék alárendelt szerepet tölt be ezekhez képest; Bene Adriánt ezek
vizsgálatakor leginkább a mise en abyme-hez és a metalepszishez fűződő kapcsolatuk érdekli. Másfelől viszont, ha a könyv végigolvasása után újra lapozgatni kezdjük
a bevezető részeket, hiányérzetünk támad: joggal érezhetjük úgy, hogy valami kimaradt, nevezetesen az irónia bemutatása. Ez a fogalom legalább akkora hangsúlyt
kap A relativitás irodalmában, mint a mise en abyme és a metalepszis, sőt nyugodtan
kijelenthetjük, hogy a könyv magyar irodalommal foglalkozó szakaszát ez uralja.
Ady Eszter megmásított története című írásának vizsgálata során Bene Adrián a disznarráció ironikus hatására koncentrál, Karinthy nézőpontjai kapcsán úgyszintén, és
Nagy Lajos rövidprózájában is leginkább az irónia megjelenése érdekli, miközben
„kicsinyítő tükrökről” és „határátlépésekről” kevés szó esik. Az olvasó becsapva érzi
magát, hiszen az elméleti bevezetőben kiemelt fogalmak alapos bemutatás után azt
várná, hogy a szerző ezekkel foglalkozik majd, nem pedig azt, hogy egy egészen új
jelenségnek szentel figyelmet. S bár e csalódásért kárpótolnak a világirodalommal
foglalkozó rész írásai – ahol Bene Adrián valóban játékba hozza a mise en abyme-ot
és a metalepszist –, mégis hiányolható az irónia tárgyalása, ami megoldható lett volna akár a bevezetőbe illesztett rövid fogalmi áttekintéssel, akár a magyar és a világirodalmi rész felcserélésével.
Az irónia háttérbe szorulását, ki nem tárgyalását már csak azért is sajnálatosnak
érzem, mert A relativitás irodalmának egyik legnagyobb erénye az, ahogyan ezt a fogalmat kezeli. Bene Adrián a szövegek vizsgálatakor egy kalap alá veszi az iróniát a többi
elbizonytalanító eljárással, és sikeresen ragadja meg benne azt, ami összekapcsolja
ezekkel a narratív játékokkal: a két- illetve többértelműséget, valamint az olvasó
folytonos kizökkentését. Amikor ezt teszi, voltaképpen a fogalom két ősdefinícióját
eleveníti fel, Søren Kierkegaardét és Friedrich Schlegelét. Az előbbi „végtelen abszolút
negativitásként” jellemezte az iróniát, míg az utóbbi folyamatos (permanens) parabázisként. Az előbbi megfogalmazás az irónia veszélyére utal: arra, hogy ahol felbukkan,
ott minden biztos pont elveszik az értelmező számára, megkezdődik a különféle olvasatok ördögi köre. Ahol felmerül az irónia gyanúja, először el kell döntenünk, valóban
ironikusnak ítéljük-e a szöveget, s ha igen, mi benne az ironikus. De bármilyen olvasat
mellett is döntünk, a bizonyosság elérhetetlen számunkra. Jól példázza ezt Bene
Adrián az Eszter megmásított történetéről írt elemzése. Ha Adynak a kispolgári erköl-
98
KR ITIKA
csökről való vélekedése felől közelítünk ehhez a novellához, gondolhatjuk azt, hogy
az irónia célkeresztjében Vágh Ambrus áll, aki, miután megalkuszik kényelmes
helyzetével, „az eredeti intonációjától eltérve fejezi be novelláját.” (55.) De az is elképzelhető, hogy az irónia azoknak az olvasóknak szól, akik a novella felütése után egy
sablonos „leányszöktetős” történetet várnak. Megjegyzem, ha ebből a nézőpontból
közelítünk a mű felé, az Eszter megmásított történetét nemcsak ironikusnak, de egyben
parodisztikusnak is találhatjuk, hiszen a Bene Adrián által is kiemelt nyakatekert
mondatok az érzelgős regények stílushibáit állítják pellengérre. Ebben a vonatkozásában a novella többek között olyan elbeszélésekkel tart rokonságot, mint például
Stephen Leacock Egy magányos nagy lélek fejlődése című írása.
„A parabázis egy diskurzus megszakítása a retorikai regiszter átváltásával” – írja
Paul de Man Az irónia fogalma című írásában.1 Ennek értelmében az irónia – ez a permanens parabázis – mindig együtt jár a „narratív illúzió megtörésével”, bármikor
kizökkentheti a befogadót, így annak mindig készen kell állnia arra, hogy reflektáljon
az olvasottakra, hogy mérlegre tegye azokat. Ha úgy tetszik tehát, az irónia potenciálisan magában rejti a fent említett fikciós szerződés megsértését. S bár Bene Adriánnak kétségtelenül igaza van abban, hogy az iróniának ez a „német romantikában
gyökerező hagyománya” bizonyos esetekben, például Nagy Lajos rövidprózájában
„kevésbé gyümölcsöző” (100.), úgy gondolom, A relativitás irodalmának több elemzésében is sikeresen működik az iróniának ez a fajta megközelítése. Az Eszter megmásított történeténél maradva, erre a szerződésszegésre a legjobb példa Vágh Ambrus
novellájának a megszakítása. Az elbeszélő egészen nyíltan a tudomásunkra hozza,
hogy amit eddig olvastunk, az egy hetedrangú író félbehagyott munkája, miközben
ezzel a közbeiktatással borsot tör azon olvasók orra alá, akik a lányszöktetés izgalmaira várakoznak. De az iróniánk nem feltétlenül kell ilyen látványos metalepszishez folyamodnia, hogy megállásra, rövid töprengésre késztesse az olvasót. Ahogy
arra Bene Adrián is rámutat a novella nyelvezetének vizsgálata során (56.), a rosszul
sikerült mondatok bármelyike felkeltheti az olvasó gyanúját, és egy sor kérdést indíthat el benne: Ki áll ezek mögött a bárgyú megfogalmazások mögött? Milyen célt
szolgálnak ezek a szembetűnő stílushibák? Mire fog mindez kifutni? Úgy gondolom
tehát, hogy az irónia más elbizonytalanító eljárásokkal történő együtt-tárgyalása jó
választás Bene Adrián részéről, melyet az elemzett szövegek meg is hálálnak.
A fentiekből már valószínűleg mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy a magam részéről az Eszter megmásított történetének az értelmezését tartom a legsikerültebbnek. Többek között azért, mert Bene Adrián ebben a szakaszban egyetlen rövid
szöveg vizsgálatának szenteli minden figyelmét, van ideje elidőzni a szövegnél, kiragadni és közelebbről szemügyre venni néhány mondatot. E fejezet végén úgy érezhetjük,
hogy mind az elemzett novellába, mind pedig a rövid tanulmányban kiemelt narratív
eljárások (disznarráció, irónia) működésmódjába alapos bepillantást nyertünk. A kötetben található írásokról általánosságban elmondható, hogy minél távolabb állnak
1
Paul de Man, Az irónia fogalma = U., Esztétikai ideológia, ford. Katona Gábor, Janus – Osiris,
Budapest, 2000, 195.
KR ITIKA
99
ettől az elemzési módszertől, annál kevésbé sikerültek. A gyengébb részeknél többször is úgy érezni, hogy a szöveg írója megelégszik azzal, hogy a kiszemelt narratív
játékot fellelje és felmutassa egy adott korpusz több darabjában is, ám ezek mélyreható vizsgálatára már nem vállalkozik. Így történik ez a Karinthy perspektivizmusa
című részben, ahol Bene Adriánt az foglalja le, hogy minél több Karinthy novellában
leljen fel alternatív nézőpontokat, de ugyanez figyelhető meg a Zolának és a Philip
K. Dicknek szentelt tanulmányban is. Úgy gondolom, ezek az írások majd csak akkor
fogják igazán jól szolgálni a kiválasztott művek kanonizálását, ha hosszabb és részletesebb kifejtést nyernek.
(Kijárat, Budapest, 2013.)
KR ITIKA
KÁLECZSIMON ORSOLYA
Panonizam hrvatskoga pjesništva.
Studij Slava Panonije,
szerk. Sanja Jukić – Goran Rem
A posztmodern irodalomkritika előkészítette a talajt ahhoz, hogy az irodalomkritikában és az irodalomtörténet-írásban azoknak a csoportoknak a nézőpontjai, prioritásai is érvényesülhessenek, melyek marginalizáltságuk okán mindeddig e diskurzusokból kiszorultak. Így a feminista kritika a centrális diskurzusok reflektálatlan
patriarchális előítéleteit fedi fel, és biztosít módot arra, hogy a kanonizációs folyamatok során kiszorított-elfelejtett női szerzőket az egyes nemzetek irodalomtörténetébe
visszaillesszék. Ilyen úttörő kezdeményezés a horvát irodalomtörténet-írásban például Dunja Detoni Dujmić Ljepša polovica književnosti (Irodalmunk szebbik fele, 1998
– a könyv címe Ivan Slamnig Bátorságunk jobbik fele című korszakos regényének címét visszhangozza), magyar részről pedig, a teljesség igénye nélkül, Borgos Anna és
Szilágyi Judit Nőírók és írónők. Irodalmi és női szerepek a Nyugatban (2011), valamint
Menyhért Anna Női irodalmi hagyomány (2013) című könyvei.
Egy másik megközelítés: a posztkolonialista kritika az irodalmi kánon alakítóinak
eurocentrikus előítéleteire hívja fel a figyelmet, s a periféria nézőpontját képviselő
irodalmi alkotások világirodalomba emelését teszi lehetővé. Hasonló törekvéseket
láthatunk azonban az újabb magyar irodalomtörténet-írásban is, amely a határon túli
magyar irodalmak pozícióját igyekszik újragondolni, be- és visszaillesztve azokat az
irodalomtörténet főáramába. E törekvések egyik jeles példája Virág Zoltán A szomszédság kapui (2011) című tanulmánykötete, amely a vajdasági magyar irodalmi szcénát több kultúra metszéspontjában álló közegként határozza meg, vizsgálódásai során
pedig elsősorban arra keresi a választ, hogy a „saját” és az „idegen” találkozása miként
zúzza szét és írja újra a magyar kultúráról, irodalomról, nyelvről és egyéniségről való
gondolkodás stabilizált módozatait, s miként hat ez a befogadó és az anyaország
kultúrájára.1
E sorba illeszthető a Panonizam hrvatskoga pjesništva. Studij Slava Panonije (A horvát költészet pannonizmusa. Tanulmány Pannónia dicsőségéről) címet viselő nagy ívű
szintézis is. Szerzői Sanja Jukić és Goran Rem, az eszéki Josip Juraj Strossmayer
Egyetem bölcsészkarának oktatói, a szerkesztésében pedig Zlata Šundalić mellett
két magyar kroatista, Lukács István és Medve A. Zoltán is közreműködött. A kétkötetes mű célja nem más, mint egy regionális alapon elgondolt irodalomtörténeti
perspektíva elkülönítése, valamint annak megvilágítása, hogy a regionális tapasztalatot megszólaltató beszédmód miként lép párbeszédbe a horvát irodalom fővonalával
1
A kötet részletes ismertetése: Kálecz-Simon Orsolya, A közelmúlt magyar irodalmi kroatisztikája,
Slavia Centralis 2012/2., 70–81.
101
és a többi régió képviselte diskurzussal. A koncepció előképe Zvonimir Mrkonjić lírai
tipológiájában jelenik meg, amely a kortárs horvát lírát három kategóriára, a tér, az
egzisztencia és a nyelv tapasztalatára osztva tárgyalja. A tér tapasztalatáról szólva két
alapvető miliőt különböztet meg, a szárazföldit és a mediterránt, melynek sajátosságait az egyes régiókhoz kötődő lírikusok életműveiből vezeti le. A regionális irodalomtörténet-írás jegyében születtek továbbá Ivan Slamnig tanulmányai, Sanjin
Sorel Mediteranizam tijela (A test mediterranizmusa, 2003) című könyve, valamint
Helena Sablić Tomić és Goran Rem Slavonski tekst hrvatske književnosti (A horvát
irodalom szlavón szövege, 2003) címet viselő szlavón irodalomtörténete is. E tradíció
kiemelten fontos darabja továbbá Vladimir Rem Slava Panonije (Pannónia dicsősége)
című, eredetileg 1980-ban megjelent lírai panorámája is, amely Jukić és Rem szintézisének nem csak az alapját, de fizikailag is részét képezi. A Panonizam… második
kötetében, amely nem más, mint a Slava Panonije átdolgozott változata, összesen 146
lírikus egy-egy verse szerepel: ezeket az alkotó rövid portréja vezeti be, a kötet végén
pedig egy lezáró-összegző költemény található.
A szintézis elsődleges elemzési kategóriája a „pannonizmus”, amelyre sajátságos,
egyszerre a természet- és kultúratudományokban gyökeredző meghatározást kapunk.
A fogalom alatt a szerzők geográfiai és geológiai, valamint a történelmi-kulturális
jellemzők azon csoportját értik, amelyek az egykori Pannon-tenger területén született
művekben lelhetők fel. A „pannonizmus” mint irodalomtörténeti kategória azon irodalmi műveknek az összességét jelenti, amelyek témájukban, formai megoldásaikkal
vagy a lírai szubjektum megalkotása során a fent említett jellemzőkkel operálnak,
vagy azokra utalnak vissza. Jukić és Rem e jellemzőket egy lírai korpusz vizsgálata
során különítették el, ebbe azokat a költeményeket válogatták be, amelyekben a területhez köthető helynevek szerepelnek, és/vagy szerzőik életrajzuk alapján pannon
kötődéseket mutatnak.
Jukić és Rem a pannonizmus protomodelljeként Janus Pannonius munkásságát
jelöli meg, amelyet a horvát és a magyar nemzeti irodalomtörténet-írás egyaránt a magáénak vall. Az analízis nemcsak arra mutat rá, hogyan íródik be a Dráva, Duna és
Száva által határolt földrajzi terület Csezmiczei János/Ivan Česmički lírikus műveibe, de arra is rávilágít, miként válnak a szövegben a pannon tájegység sajátságos
meteorológiai jellemzői – a ködök, a tavaszi áradás, a mocsaras vidékek és az esőzés –
a szubjektum antropológiai helyének és identitásának jelölőivé.
Az elemzésből megtudhatjuk, hogy az a két alapvető szimbólum, amely – különféle alakváltozatokban – valamennyi pannonista lírikus munkásságán végigvonul,
már Janus Pannonius lírájában kikristályosodik. A víz a szubjektum elemekkel folytatott harcának alaptraumáját jelképezi, a föld pedig a termékenység, az élet körforgásának szimbóluma, az ember keletkezését leíró kozmogóniák középpontjaként
jelenik meg, és az emberi egzisztencia meg- és fennmaradásának alapvető feltételeként artikulálódik. Az analízis rávilágít arra is, miként jelennek meg a költeményekben a pannon flóra és fauna elemei, s válnak a szubjektum identitásával, egzisztenciájával kapcsolatos kérdések problematizálásának eszközévé.
102
KR ITIKA
Az áttekintés, amely a felvilágosodás korától egészen a legutóbbi horvát honvédő
háború lírájáig ível, plasztikus módon mutatja meg, hogy a Pannoniusnál körvonalazódó témákat és motívumokat a későbbi költemények miként állítják az adott
korstílus/irodalomtörténeti korszak központi problémái, célkitűzései tematizá lásának szolgálatába. Pannonius lírájában a természet elleni hiábavaló harc képei a spirituális megtisztulás szükségességét hirdetik, a felvilágosodás képviselőinél a jelenkori, török dúlta Szlavónia és a megreformált Szlavónia jövőbe vetített képe kerül
szembe egymással, a horvát nemzeti ébredés lírikusainak munkásságában pedig a jellegzetes képi világ a közös illír haza elvont ideájának kézzelfogható megjelenítését
teszi lehetővé. A modern lírikusoknál a pannonista témák és motívumok a szubjektum
introspekciójának, egzisztenciális kontemplációinak láttatását szolgálják, a posztmodern alkotók a pannonizmus hagyományos elemeit és stratégiáit a posztmodernre
jellemző intermediális és intertextuális stratégiákkal írják felül/újra, a szlavón háborús líra pedig a háborús pusztításokat a földhöz kapcsolódó metaforika által, „a föld
szövetének deformálódása” révén teszi kézzelfoghatóvá.
Jukić és Rem szintézise a horvát nemzeti irodalmi kánon kritikáját/újraírását is
célul tűzi ki. Könyvükben számos olyan regionális jelentőségű szerző is helyet kap,
aki marginalizált pozíciója miatt nem kanonizálódhatott. Ilyen például az expreszszionista Vladimir Jelovšek Teharski és Josip Pusztay, akiket a szerzők teljes értékű
irodalmi portrék segítségével helyeznek el a horvát irodalomtörténet kontextusában. Újabb marginalizált nézőpontok beillesztésének szándékát jelzi a női szerzők
viszonylag nagy száma is: a szlavón irodalmi körkép 147 lírikusa között 21 nőt találunk, ezek közt több olyan név is feltűnik (Jagoda Brlić, Mara Švel-Gamiršek, Ivanka
Vujčić-Laszowski), akiknek munkásságát épp az említett Dunja Detoni Dujmić fedezte
fel újra Ljepša polovica književnosti című könyvében a horvát irodalomtörténet számára. Szerepeltetésük nemcsak a három szerző kánonba integrálásához járul hozzá,
hanem – közvetett módon – a feminista irodalomtudomány horvátországi pozícióit
is erősíti. A látókör más irányú szélesítésének igényét fejezi ki Vladimir Kusik tanulmányának szerepeltetése, amely a pannonizmus és a horvát festészet kapcsolatát
boncolgatja, továbbá az is, hogy az elemzett alkotók képei, színes illusztrációként,
sorra tűnnek fel a vonatkozó irodalmi korszakot tárgyaló fejezetek lapjain. Így az
olvasó a pannonista líra alakváltozataival való ismerkedés mellett a régió képzőművészetéről is képet kaphat.
A marginális perspektívák integrálásának szándékát jelzi a határon túli horvát
szerzők szerepeltetése is, akiknek pályája, életműve – ellentétben a magyar irodalomtörténet-írás hagyományaival – a horvátoknál nem képezi az irodalomtörténeti narratíva integráns részét. A kötetben nemcsak vajdasági horvát szerzők kapnak helyet,
de – a szerkesztők egyike, Lukács István közreműködésének köszönhetően – a magyarországi horvát irodalomról is körképet kap az olvasó. Az ifj. Blazsetin István
szerkesztésében megjelent Rasuto biserje (Szétszórt gyöngyök) című, a magyarországi
horvát irodalom körképét bemutató antológia szerzőinek áttekintése mellett a vonatkozó fejezet a Riječ folyóirat történetét és ambícióit is ismerteti.
KR ITIKA
103
A kötet nem titkolt célja az is, hogy – megfogadva Hadrovics László intését, aki
egy idézett Riječ-beli interjúban a horvát irodalom „magába zárkózását” panaszolja
fel, fájlalván, hogy a horvát kutatók nem tanulnak magyarul, s a magyar kultúra
fejleményei iránt sem érdeklődnek – a regionális irodalmi körkép teljessé tételébe
a magyar irodalomtudósokat is bevonja. E célt szolgálja a kortárs magyar lírát bemutató, horvát nyelven közreadott reprezentatív antológia, a Jelencore ismertetése is,
amelynek során Rem és Jukić nemcsak az egyes magyar lírikusok által képviselt lírai
beszédmódot jellemzik röviden, de azokat, egy vagy több karakterisztikus horvát
szerzővel párhuzamba állítva, a horvát irodalom kontextusában is elhelyezik. A diakrón áttekintés során elkülönített pannonista stíluseszközök tipológiáját tartalmazó
fejezet rövidített változatát emellett a szerzők – Ana Lehocki fordításában – magyar
nyelven is közreadják. Ez az összegzés, amely a magyar irodalomtörténeti kontextus
alapos ismeretéről árulkodik, számos támponttal szolgálhat a jövőbeni hungarisztikai kutatásokhoz. Kiemeli továbbá, hogy a pannonizmus stilisztikai jegyei Petri
György, Oravecz Imre, Baka István, a korábbi lírikusok szövegei közül pedig Radnóti
Miklós verseiben lelhetők fel, és a pannonizmus magyar recepcióját meghatározó
Pannónia–Hunnia-ellentétre is felhívja a leendő kutatók figyelmét. A kötet igen
fontos távlati hozadéka lehet a horvát és a magyar irodalomtudomány közötti együttműködés ösztönzése, továbbá annak elősegítése, hogy a szakemberek a szomszédos
ország irodalmát is integrálják horizontjukba.
A Panonizam… által képviselt megközelítés dinamizmusa, szubverzív ereje tagadhatatlan. Számos közép-európai nemzetnél, miként Magyarországon is, nemcsak
az irodalom fővonalába tartozó szerzők többsége köthető a gazdaságföldrajzi értelemben vett centrumokhoz, de a centrális diskurzusokban feltűnő témák és képi világ
is e térségeket idézik. Azok a témák és alkotók ugyanakkor, amelyek és akik a centrumtól távolabb eső területekhez kapcsolódnak, kiszorulnak az irodalom fővonalából.
Jukić és Rem szintézise nemcsak azt engedi látni, miként képes egy olyan irodalmi
beszédmód, amely a periférián keletkezett, s ezer szállal kötődik annak mindennapi
valóságához, produktív módon reflektálni a centrális diskurzusok által felvetett kérdésekre, problémákra, de kitér azoknak a szerzőknek az életművére és hatására is,
akik révén a pannonista beszédmód a horvát irodalom fővonalába is utat talált (Antun
Gustav Matoš, Antun Branko Šimić, Dragutin Tadijanović stb.). A pannonizmusnak mint elemzési stratégiának a magyar irodalomra történő kiterjesztése nemcsak
azt tenné lehetővé, hogy a centrális irodalmi diskurzusokat egy periférikus nézőpont
beiktatásával, azzal párbeszédbe léptetve gondoljuk újra, de a horvát-magyar kontaktológiai és tipológiai kapcsolatok analíziséhez is új, érdekes szempontokkal járulhatna hozzá.
(Filozofski fakultet Univerziteta Eötvösa Loránda u Budimpešti, Ogranak DHK slavonskobaranjsko-srijemski, Filozofski fakultet u Osijeku, Budimpešta–Osijek, 2012.)
KR ITIKA
TAMÁS ÁBEL
Jan Assmann: Religio duplex.
Az egyiptomi misztériumok
és az európai felvilágosodás;
Jan Assmann: Varázsfuvola.
Opera és misztérium
Ha áttekintjük Jan Assmann munkásságának A kulturális emlékezet1 megjelenését
követő, mostanáig tartó hosszú szakaszát, arra lehetünk figyelmesek, hogy annak
a komplex témakörnek, amelynek nevezetes műve ismeretes módon utánajárt (az alcímet megidézve: írás, emlékezés és politikai identitás összefüggései a korai magaskultúrákban), bizonyos értelemben nincs lényegi folytatása az életműben. Assmann
azóta valami egészen más fába vágta a fejszéjét. Természetesen vannak szálak, amelyek a hazai bölcsésztársadalom legkülönfélébb szegleteiben is igen népszerű német
egyiptológus és kultúrtörténész szerteágazó kutatási témáiban A kulturális emlékezettel erősödnek fel, többek között éppen az emlékezet problémája, amely Assmann munkásságában azóta is meghatározó szerepet játszik. De vajon úgy-e, ahogyan az a németül 1992-ben napvilágot látott könyvben megjelent? Azt hiszem, e
kérdésre inkább nemmel válaszolhatunk. A „kulturális emlékezet” koncepciója eredendően egy olyan kérdésfeltevésbe ágyazódott, amely arról szólt, hogy egy-egy ókori
társadalom (konkrétan az egyiptomi, a görög és az izraeli) miképpen alakítja ki a saját
emlékezeti kultúráját, s hogy ebben milyen szerepet játszanak egyfelől a hagyomány
továbbadásának, fenntartásának és ápolásának módozatai (szóbeliség/írásbeliség,
az emlékezet rítusai, gyakorlatai és funkciói, az emlékezetet fenntartó egyének, intézmények és szokásrendszerek), másfelől mindazok a politikai és vallási keretfeltételek,
amelyek függvényei is e hagyományoknak, ugyanakkor ezek átalakulását, módosulását
vagy éppen befagyasztását is elősegíthetik. Ennek megfelelően a kulturális emlékezet
koncepciója – a maga eredeti assmanni értelmében – elsősorban egy-egy kultúra „horizontális” vizsgálatához vihet közelebb, és ebben a tekintetben azóta is jól teljesít:
főként az ókortudomány(ok) területén járult hozzá (s járul továbbra is) ahhoz, hogy
a kollektív emlékezet működése, az emlékezet topográfiája, az etnikai, vallási, mitológiai és történelmi hagyományok konstruált jellege, a kultúra tartalmainak létrejöttét, fenntartását, továbbadását, módosulását stb. meghatározó mediális tényezők
– és számtalan hasonló antropológiai, kultúratudományi, médiaelméleti faktor –
iránti érdeklődés felerősödjék, és az Assmannéhoz hasonló interdiszciplináris vizs1
Jan Assmann, A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magaskultúrákban, ford.
Hidas Zoltán, Atlantisz, Budapest, 1999 (eredeti megjelenés: 1992).
105
gálódások tárgyává váljék. Látványosan működött közre tehát az ókortudomány(ok)
területén a „kulturális fordulat” végrehajtásában. És annak elérésében, hogy minden ókorkutató felismerje: az ókor (mint olyan) már az ókorban is ókorkonstrukciók és
ókorértelmezések versengése volt.
Jan Assmann azonban A kulturális emlékezet megjelenését követően valami egészen
másba fogott, még akkor is, ha az eredendő szakmai hátteret jelentő ókori Egyiptomhoz, illetve az emlékezet szélesen értett fogalmához továbbra is hű maradt: ti.
az ókori Egyiptom későbbi „emlékezettörténetének” kutatásáról van szó. (Közben
persze egymás után jelennek meg az ókori Egyiptom kultúrájának különféle aspektusát feldolgozó, szűkebb értelemben egyiptológiai tárgyú tanulmányai és könyvei is,
de ezek a mi szempontunkból most kisebb relevanciával bírnak.) Ennek a programnak csak áttételesen van köze a kulturális emlékezet koncepciójához. Nem „horizontális”, hanem „vertikális” vizsgálódásról van ugyanis szó: annak – minden képzeletet
meghaladóan részletes, mélyreható és sokoldalú – feltárásáról, hogy miképpen van
jelen az ókori Egyiptom mint „emléknyom” (nem véletlenül freudi a terminus), vagy
inkább emléknyomok együttese Európa „kulturális emlékezetében” (hogy van-e
ilyen, arról alább). A történet természetesen sok szálon fut, és legalább annyira szól
Egyiptom emlékének elhallgatásáról, lappangásáról és elfelejtéséről, mint amennyire
megidézéséről, felerősödéséről vagy intenzív jelenlétéről, hogy a hamisítás, félreértés vagy újraalkotás (igen gyakori) eseteiről ne is szóljunk. Merészen összefoglalva
Assmann eredményeit: Egyiptom emlékezete egyfajta „alternatív antikvitásként” van
jelen – az ókortól kezdve! – az európai emlékezetben. Mindig akkor/ott van rá szükség, amikor/ahol a görög–római klasszikus antikvitás, illetve a zsidó és a keresztény
hagyomány valamilyen okból nem kielégítő. Amikor a „saját hagyomány” már nem
rendelkezik elegendő magyarázó erővel, akkor – akárcsak egy tudományos paradigmaváltás esetében – könnyen felmerül az alternatív hagyományhoz való fordulás
lehetősége, különösen akkor, ha valaki a hagyománynak nem partikuláris, hanem
univerzális formáiban érdekelt. Így Egyiptom mint emléknyomok rendszere Európa ágas-bogas kultúrtörténetében nemcsak a klasszikus kulturális és vallási, hanem
a nemzeti hagyományokkal szemben is alternatívát nyújthatott, és a megfelelő
egyiptomi emléknyomok megidézése vagy megalkotása gyakran éppen univerzalista
törekvésekhez társult. Nem véletlen, hogy Assmann kutatásai szerint a modern
egyiptológia (amely az emléknyomok megidézésének, illetve megalkotásának sajátos, modern intézményeként is felfogható, és Assmann így is tekint rá) egyik fontos
forrásvidéke a 18. század végi bécsi szabadkőműves páholyokban keresendő, amelyek
a maguk módján már tudományos tevékenységet folytattak, ellátva a tudományos
akadémia hiányzó funkcióját. A szabadkőművesség – ez a felvilágosodás szellemét
a felvilágosodás korában titkosan ápoló univerzalista szekta – a leglátványosabb megtestesítője mindazoknak az aspektusoknak, amelyek az ókori Egyiptom (már az ókortól kezdve formálódó) mítoszához kapcsolódnak: a „minden egy” gondolata, titok
és reveláció kettőssége, a tudásba való evilági beavatás lehetősége, vallási, politikai és
kulturális univerzalizmus. Olyan konstellációról van szó, amelyet Assmann nemcsak
az egyiptológia, hanem általában a modern tudományosság megszületésével is össze-
106
KR ITIKA
függésbe hoz, amely ilyen módon egy felvilágosult (persze nemcsak egyiptomi emléknyomokkal operáló) mítosz produktumaként válik értelmezhetővé.
Közbevetőleg: van-e Európának – mint olyannak – kulturális emlékezete? Ez
Assmann vizsgálódásainak egyik alapvető tétje. A kérdésre a válasz talán éppen az
antik/modern Egyiptom-mítoszban rejlik. Mindazok, akik érdekeltek egy nemzetek feletti Európa létrejöttében, amely képes az egyes partikularitásokat, nemzeti és
vallási hagyományokat egy univerzális „minden egy”-ben feloldani (amely a megelőzőeket nem tagadja, csak egy magasabb szintézis lokális kifejeződéseinek tekinti),
feltehetőleg abban is érdekeltek, hogy ennek a nagyobb egységnek megidézzék vagy
megalkossák (nézőpont kérdése) az előtörténetét. Assmann meggyőző elbeszélése
szerint eme előtörténet „kulturális emlékezetének” létrehozásán dolgoztak a 17–18.
századi szabadkőművesek, és – a legutóbbi időkben már egészen explicit módon –
ezen munkálkodik maga Jan Assmann is, aki emlékezettörténeti projektjén dolgozva
egyszersmind az európai kulturális emlékezet újraalkotójaként is fellép, és ebben az
értelemben (a szó legnemesebb értelmében) politikai szerepet is vállal: Európa mint
politikai entitás közös emlékezetét a vallási türelem, az empátia, a nagylelkűség,
a múlthoz való reflektált viszony, az emberi jogok, az antirasszizmus és antietnicizmus építőkockáiból rakosgatva össze. Kedves felvilágosodás-kori hőseihez hasonlóan maga is egyszerre kutatója és fenntartója nem pusztán Egyiptom emlékezetének,
hanem ezzel összefüggésben egy emberiségnemesítő eszmének is, egy politikailag és
tudományosan is értett – multikulturális és multidiszciplináris – kozmopolitizmus
jegyében. A kozmopolita ugyanis, tanulhatjuk meg Jan Assmanntól, „két világ polgára”: otthon van a saját (partikuláris) hazájában, de beavatottja egy másik (univerzális)
szférának is. De erre még visszatérünk.
Ha csak Assmann magyarul megjelent könyveit vesszük tekintetbe (s többre itt
most aligha vállalkozhatunk), az egyiptomi emléknyomok búvópatakszerű felbukkanásának-eltűnésének-megképződésének-lappangásának különféle (lenyűgöző) narratíváival találjuk szembe magunkat.2 Az egyes narratívák mást és mást beszélnek el,
ám ezek a történetek mégis szorosan összetartoznak, ami éppen a vallás (Assmannnál mindig kulcsszerepet játszó) problematikája felől ragadható meg a legjobban.
Az emlékezettörténet módszerét a bevezetésben teoretikusan is bemutató Mózes,
az egyiptomi3 annak az „emléknyomnak” a vizsgálatára vállalkozik, amely – még ha
2
3
Részleges kivételt képez: Jan Assmann, Uralom és üdvösség. Politikai teológia az ókori Egyiptomban,
Izraelben és Európában, ford. Hidas Zoltán, Atlantisz, Budapest, 2008 (eredeti megjelenés: 2000). Ez
a könyv nagyrészt magát az ókori anyagot dolgozza fel; az alcímben említett „Európa” egy rövid, a recepciótörténetre kitekintő függeléket takar. Ezt a máskülönben nagyszerű könyvet így most figyelmen
kívül hagyhatjuk.
Jan Assmann, Mózes, az egyiptomi. Egy emléknyom megfejtése, ford. Gulyás András, Osiris, Budapest,
2003 (eredeti megjelenés: angolul: 1997; németül: 1998). A könyv bevezetése (13–39.) Assmann érdeklődésének „fordulatáról”, történelem és mítosz, történelem és emlékezet komplex viszonyáról, emlékezettörténet és diskurzustörténet összefüggéséről, valamint konkrétan az ókori Egyiptom európai recepciójának sajátosságairól is számot ad, beleértve az ún. Mózes-vita problémáját. Nemkülönben arról,
hogy az egyiptológia tudománya maga is része ennek a történetnek, s hogy második világháború utáni
visszafordulása Egyiptomhoz mint emlékezeti alakzathoz maga sem független annak a „felejtésnek”
a kritikájától, amelyet a pozitivista Egyiptom-kutatás eredményezett Egyiptom európai mítoszának
KR ITIKA
107
véletlenül meg is felelhet a történeti valóságnak – egyfajta rejtett ellenmítoszként
van jelen Európa kulturális emlékezetében: miszerint Mózes, szemben az Ószövetség állításával, egyiptomi pap volt, az egyiptomi misztériumok beavatottja vagy az
egyiptomi történelemben valóban „elfojtott” ehnatoni monoteizmus képviselője. Ez
a már a késő antikvitásban is megjelenő, és a 17. századtól egyre gyakrabban felbukkanó – a maga utolsó, de annál jelentősebb állomásához a 20. században Sigmund
Freud Mózes-tanulmányaiban eljutó – képzet Assmann felfogásában minden kuriózumjellegét elveszíti, s olyan alapvető emlékezeti alakzattá változik, amely az ő értelmezésében a minden monoteizmust megalapozó ún. mózesi megkülönböztetés (ti.
igaz vallás és bálványimádás között) implicit vagy explicit kritikájaként íródik bele
a hagyományba. Az európai Egyiptom-kép történetében s ezáltal Assmann munkásságában ugyanis kulcsszerepe van a monoteizmus mindenkori alternatíváinak:
a mózesi megkülönböztetésben és ennek nyomán minden „igaz hitet” a hamistól
megkülönböztető monoteizmusban ugyanis olyan kiiktathatatlan erőszakmozzanat
rejlik, amelynek alternatíváját a késő antikvitásban, és aztán a 17. századtól sokan
keresték (a maguk filozófiai meggyőződésétől hajtva) az óegyiptomi vallás valamely
formájában. Ha Mózes eredendően maga is egyiptomi volt – vagy legalábbis valamely óegyiptomi vallási hagyományt képviselte –, ez persze többféle konzekvenciával
járhat. Assmann számára a legizgalmasabb éppen az a konzekvencia, amely az „egyiptomi” Mózest egy egyetemes emberiségvallás alapítójaként teszi megközelíthetővé,
felfüggesztve igaz vallás és képimádó pogányság dichotómiáját. Ebben a felfüggesztésben jöhetett létre a religio duplex, a „kettős vallás” – az ókori Egyiptomra visszavetített – koncepciója, amely oly fontos szerepet játszik Egyiptom európai emlékezettörténetében, és ezáltal Assmann munkásságának itt körvonalazott vonulatában is.
A kettős vallás – persze mindig más alakot öltő – fogalmának lényege a vallás kettéhasadása titkos és nyilvános, ezoterikus és egzoterikus, csak beavatás útján elérhető
(„filozófiai”) és mindenki számára hozzáférhető („népi”) tanítássá. Amelynek mintegy „strukturális előnye” a mózesi megkülönböztetésen alapuló monoteizmussal
szemben, hogy képes arra: ne feltétlenül bálványimádásként ítélje el, hanem egy magasabb tudás bevezető lépcsőfokaként türelemmel kezelje a tőle eltérő vallási nézeteket.
Valahogy úgy, ahogy a felvilágosodás korában az óegyiptomi vallást elképzelték: religio
duplexként, amely a nép vallására és a beavatottak igazság-megpillantására tagolódik.
Éppen a kettős vallás képzetének értelmezése a tétje a két további szóban forgó
könyvnek, A Varázsfuvolának4 és a címébe is e kifejezést emelő Religio duplexnek.5
4
5
emlékezetét illetően. (Assmann egyébként már A kulturális emlékezet projektjét is összekapcsolja az
emlékezeti kultúra kortárs fejleményeivel, a holokauszt-túlélők – akkor még első generációinak – lassú
távozásával; lásd Uo., 11.) Freud Mózes-tanulmányainak itteni elemzéséhez érdemes hozzávenni
Assmann monografi kus értelmezését Thomas Mann József-tetralógiájáról (még nem olvasható magyarul): Jan Assmann, Thomas Mann und Ägypten. Mythos und Monotheismus in den Josephsromanen,
Beck, München, 2006.
Jan Assmann, A Varázsfuvola. Opera és misztérium, ford. Tatár Sándor, Atlantisz, Budapest, 2012
(eredeti megjelenés: 2005).
Jan Assmann, Religio duplex. Az egyiptomi misztériumok és az európai felvilágosodás, ford. V. Horváth
Károly, Atlantisz, Budapest, 2013 (eredeti megjelenés: 2010).
108
KR ITIKA
Habár ez az írás nem kritizálni szeretné a szerzője számára több szempontból is
szakmai etalont jelentő német tudóst (akinek a földi halandókét meghaladó tudásához, nyelvismeretéhez, tájékozottságához, áttekintő képességéhez, tudományos bátorságához és teljesítőképességéhez nehéz megfelelő szavakat találni), e ponton nem
hallgathatjuk el, hogy e két monográfia esetében egyfelől egy messzemenően sikeres,
másfelől egy kevésbé jól sikerült vállalkozásról beszélhetünk. A Varázsfuvolát tárgyaló könyv minden elképzelhető igényt kielégít. A magyar kiadásban bő négyszáz
oldalon tárgyalja azt az univerzálisnak szánt – és amennyire lehetséges, azzá is vált –
zenei műalkotást, amely Assmann meggyőző és végtelenül alaposan dokumentált
monográfiája szerint egyszersmind az itt szóban forgó „titkos történetnek”, ti. az
ókori Egyiptom emlékezettörténetének egyik legizgalmasabb fejezetét is képezi.
Schikaneder és Mozart – a Varázsfuvola librettistája és komponistája, akiket Assmann mint egyenértékű és együtt dolgozó alkotótársakat jellemez – egy olyan paradox szituációban hozták létre nagyszabású alkotásukat a 18. század végi Bécsben,
amikor a felvilágosodás nagy eszméi egyszerre voltak titkos társaságok, jelesül a szabadkőművesek szűk körben kultivált tanai (a felvilágosult abszolutizmusra jellemző
módon: császárilag tiltva, tűrve és támogatva), illetve az ekkor zajló francia forradalom vezéreszméi. Assmann felvonásról felvonásra haladva, a felvonásközi szünetekben
pedig elegáns kultúrtörténeti kitekintéseket nyújtva6 – az interdiszciplináris kultúratudományok A Kulturális Emlékezethez címzett páholyának a beavatást levezénylő
tudós nagymestereként – mutatja meg, hogy az opera nagy paradoxona – hogy ti. az
Éj Királynőjét mint leánya elvesztését gyászoló „pozitív” hőst ismerjük meg, majd
kénytelenek vagyunk azzal szembesülni, hogy Sarastro világának fokozatosan feltáruló kontextusában „negatív” karakterré változik át –, amelyet hosszú időn át keletkezéstörténeti érvekkel próbáltak meg nem történtté tenni, valójában az opera (librettó
és zene) lényegét alkotja.
Szemben minden ellenkező híreszteléssel, tanítja Assmann, nemcsak a második,
hanem már az első felvonás is a beavatástörténet része, amelyben a néző (aki maga is
beavatásra vár) Taminóval együtt indul el azon az úton, amely a babonás előítéletek
levetkőzéséről és a valódi tudás megszerzéséről szól. Az opera koncepciója szóról
szóra követi azt a szabadkőműves misztériumkoncepciót, amelyet Mozart saját páholyának (A Jótékonysághoz) társpáholya, a Péterfy Gergely Kitömött barbárjában is
feltűnő Ignaz von Born nevével fémjelzett A Valódi Egyetértéshez nem pusztán a saját
beavatási szertartásához, hanem szélesebb, majdhogynem tudományos egyiptológiai
érdeklődéstől hajtva, a felvilágosult egyiptománia keretében kidolgozott. (A tudományos egyiptológia története Napóleon egyiptomi expedíciója nyomán a hieroglifák
Champollion általi megfejtésével kezdődik; de ez már a 19. század.) Az opera librettója és zenéje Assmann elemzése szerint minden ízében ezt a Kis és Nagy Misztériumok megkülönböztetésén alapuló koncepciót használja fel egy olyan beavatáshoz,
amely tudatosan meghaladja a szabadkőműves páholyok eszmevilágát, és a beavatást
az emberiség egészére kívánja kiterjeszteni. (A jövőre nézve persze az illuminátusok
6
Természetesen az opera két felvonásos, ám Assmann egy-egy felvonást kettébont, így keletkezik 4
kisebb felvonás és 3 kultúrtörténeti nagyszünet.
KR ITIKA
109
is így gondolkodtak, de szigorúan csak a jövőre nézve. Az opera maga a műalkotás
mint ünnep örök jelenében meg is valósítja a néző tudásba való beavatását, miközben
a librettó is tud a „most” és a „majd” különbségéről.) A Varázsfuvolát Assmann ragyogó elemzése a religio duplex mintázatát leképező opera duplexként tárgyalja, amely
legalábbis alkotói intenciói szerint azt célozza, hogy a varázsmese köntösében a felvilágosodás eszméit adja át. Assmann operaértelmezése a kortárs humántudományok
felsőfokát képviseli. A „szünetekben” úgy ad teljességre törekvő betekintést a 18.
század végének sajátos bécsi intellektuális miliőjébe – ahol a páholyokban szorgos
misztériumkutatás folyik, miközben a tagok odahaza a villáikban egyiptomi stílusú
kerteket építtetnek, a szabadkőműves ihletésű operák színpadára pedig egyiptomi
templomokat álmodnak –, hogy „a felvonások alatt” egy pillanatra sem téveszti szem
elől, hogy az opera, műalkotás lévén, maga is „két világ polgára”: az európai kultúrtörténet, s ezen belül Egyiptom emlékezettörténete mellett az „esztétikai szféra” lakója
is. Assmann elméleti hivatkozásai (Vlagyimir Propptól Aby Warburgon át Clifford
Geertzig, Hans-Georg Gadamertől Hans Ulrich Gumbrechtig)7 arra utalnak, hogy
interpretátorként is a kultúratudományi és az esztétikai perspektíva vegyítésében
érdekelt: az emlékezettörténeti háttér előtt az operának egy olyan, a beavatásra fókuszáló, „ritualista” elemzését végzi el – Schickaneder és Mozart művét egyfajta
Bildungsoperként („nevelődési operaként”) kezelve –, amely nem volna lehetséges sem
a beavatás kortárs képzeteiről, sem a zenei műalkotásról mint beavatásról való egyfelől történeti, másfelől esztétikai tudás nélkül. 8
A Religio duplex című kötet olvasható úgy is, mint a Varázsfuvola-monográfia szerves folytatása és kiegészítése. A német kiadás második része a szabadkőművesek
misztériumkutatásainak dokumentumait közlő forrásgyűjtemény. (Ennek lefordításáról és közléséről az Atlantisz Kiadó – a szerzővel egyetértésben – érthető okokból
lemondott.) A fennmaradó rész nem más, mint a religio duplex eszméjének immár
kevéssé emlékezet-, mint inkább eszmetörténeti szempontú áttekintése. Megtudhatjuk: az óegyiptomi vallás religio duplexként – egzoterikus és ezoterikus részre tagolódó kettős vallásként – való félreértése már az ókorban megkezdődött. Assmann
élvezettel vezet végig minket azon a történeten (25–64.), hogyan vesztette el a perzsa,
görög és római uralom idején az egyiptomi elit a politikai funkcióját, és a saját „nemzeti” hagyományukba való bezárkózás jegyében hogyan alakították ki a misztériumok
azon rendszerét, amelyeket ő a fáraó bürokráciájának utódintézményeiként jellemez. A talajt vesztett egyiptomi papság „üveggyöngyjátékaiból” – a hieroglif írásjelek
„kettős értelmének” feltételezésével – konstruálta meg a görög kultúra annak a „kettős vallású” – a valódi tudást a misztériumokba történő beavatás révén átadó, a köznapi
embert ebből természetszerűen kizáró – Egyiptomnak a képét, amely az újplatonista
7
8
Sajnálattal vehetjük észre, hogy nem mindenütt érnek össze a szálak: hiába 2012-es a magyar kiadás, nem
tud a 37. lábjegyzetben hivatkozott Gumbrecht-könyv magyar változatáról (Hans Ulrich Gumbrecht,
A jelenlét előállítása. Amit a jelentés nem közvetít, ford. Palkó Gábor, Ráció, Budapest, 2010).
Az irodalmár olvasó talán csak azon akadhat fent, hogy Assmann nem említi az „archetipikus
kritikát” (vö. Northrop Frye, A kritika anatómiája), amelyet pedig akár elemzése egyik előképeként is
kezelhetett volna.
110
KR ITIKA
filozófia számára éppen a „minden egy” koncepciója miatt vált nélkülözhetetlenné.9
Assmann ezt követően azon a Moses Maimonidész, John Spencer, Ralph Cudworth, John Toland, William Warburton, a titkostársaság-regények stb. által fémjelzett történeten vezet minket végig, amelyben Egyiptomra mint a filozófiai tudás és
a vallás összeegyeztetésének hol újplatonista, hol misztikus, hol felvilágosult értelemben vett lehetőségére tekintettek. Egy olyan, a múltba vetített utópia képe bontakozik
ki „Egyiptom” néven a szemünk előtt, amely a 18. század végén, az egyszerre populáris és intellektuális pólussal is rendelkező egyiptománia bűvöletében valóban tálcán
kínálta magát – amint ezt Assmann itt is megismétli (131–166.) – a bécsi szabadkőműves páholyok értelmiségi populációja, többek között Mozart és Schikaneder
számára, hogy a misztériumként ábrázolt „természetes vallás” allegóriáját, s ezzel
az egyszerre felvilágosult és a felvilágosodás tanait titokként őrző ókori Egyiptom
képét (valójában: modern konstrukcióját) megalkossák.
Az elemzés ezt követően – A globalizáció korszakában: a religio duplex mint kettős
kötődés címet viselő ötödik részben (167–228.) – válik némiképpen parttalanná és
esetlegessé. Nem lehet ugyanis ennek a mégiscsak emlékezettörténeti keretbe beillesztett eszmetörténeti vizsgálódásnak a keretei között megtárgyalni filozófia és vallás
kapcsolatának akár csak felvilágosodás-kori problematikáját sem. Assmann külön
alfejezeteket szentel Moses Mendelssohnnak vagy éppen Lessing Ernst és Falkjának,
de például Kantnak az assmanni koncepció szempontjából is alapvető relevanciával
bíró írása (A vallás a puszta ész határain belül) sajnos említésre sem kerül.10 S nem
azért, mert Egyiptom emlékezettörténetéhez nincs köze, hiszen ez az itt tárgyalt
többi műre is igaz. Ez a fejezet az olvasó számára talán megnyugtató (deszakralizáló)
módon arra mutat rá, hogy még Jan Assmann szakmai kompetenciájának is vannak
határai, s ha a zenetudománytól a klasszika-filológián át a hebraisztikáig vagy éppen
a szabadkőművesség kultúrtörténetéig oly sok társtudományban otthon érzi is magát, a filozófiatörténet (elsősorban a túlságosan szélesre nyitott perspektíva miatt)
mintha itt kissé kifogna rajta. Az assmanni projekt itt eljut saját határaiig. Ha több
akar lenni, mint Egyiptom emlékezettörténete, ezen a ponton általános eszmetörténetté kell emelkednie, ám abban a pillanatban, ahogy az utolsó óegyiptomi vagy
akár csak látszat-óegyiptomi kapaszkodó is elvész, a szerző mintha elveszítené a biztos talajt a lába alól.11 Ami azért sajnálatos, mert egyes felületes olvasók ebből akár
azt a rosszmájú és elhamarkodott következtetést is levonhatnák, hogy sem a tudományos határátlépések értelmét nem sikerült Assmann-nak bizonyítania, sem azt, hogy
Egyiptom emlékezetének búvópatak-szerű jelenléte Európa (itt írt és alakított) kulturális emlékezetében több lenne afféle tudományos kuriózumnál. Pedig, mint többi
9
10
11
Ehhez lásd a szerző magyarul (még?) nem olvasható alábbi kötetét: Jan Assmann, Weisheit und
Mysterium. Das Bild der Griechen von Ägypten, Beck, München, 2000.
Ezt az olvasó is könnyen ellenőrizheti a névmutató, illetve a bibliográfia alapján, amely Immanuel
Kanttól csak Az ítélőerő kritikáját ismeri.
Különös tekintettel arra, hogy itt a fogalomtörténeti módszer sem segít. Assmann maga szögezi le, hogy
a religio duplex képzetének, s nem fogalmának történetéről van itt szó: ti. maga a kifejezés egyszer (!)
fordul elő a tárgyalt forrásokban. (22.) A szavak tehát nem jelentenek kapaszkodót, miközben a „kettős
vallás” gondolata túlontúl is alapvető ahhoz, hogy a története valójában feltárható vagy megírható legyen.
KR ITIKA
111
itt tárgyalt munkája mutatja, jóval több annál. Ebben a könyvben, és különösen az
említett ötödik részben, ezt talán nem sikerült a korábbi meggyőző erővel igazolni.
Ám a szerzőt itt, mint a cím is sugallja, valójában már más érdekli: a program már
említett „politikai” – precízebben: politikai teológiai – aspektusa. Természetesen
nem egyik vagy másik politikai/teológiai álláspont mellett tör lándzsát – bár tiszteletre méltóan vállalt elkötelezettsége egy empatikus, befogadó, nagylelkű, igazságos,
felvilágosult és (a szó 19. századi értelmében) „türelmes” glóbusz iránt aligha maradhat észrevétlen –, hanem látványosan olyan tudományos projekten dolgozik, helyenként akár a deskriptív tudomány kereteit is vállaltan feszegetve, amelynek normatív
ereje is van. A zsidó-keresztény monoteizmus – és implicit módon az ennek mintájára működő „szekuláris vallások” – kritikusaként vállaltan a nyugati kulturális emlékezet azon tartalmait keresi, amelyek nyitottak egy másik, az „egyedül üdvözítő”
vallásokhoz és meggyőződésekhez képest „türelmesebb” paradigmára. A kultúránkat determináló „mózesi megkülönböztetésben” (amely szerint a mindenkori mások
istene nem valódi isten) eleve benne rejlő erőszak-komponens kimutatásával Assmann
egy olyan befogadó vallási kultúra emlékezeti gyökereit kutatja (a „kutatásnak” a
searching for és a researching értelmében egyaránt), amely képes nem „egyes”, hanem
„többes számban” beszélni vallásról és kultúráról.12 A religio duplex képzetének az
egyiptomi kultúra napnyugati emlékezettörténetébe ágyazott vizsgálatával Assmann
tehát az egyedül üdvözítő hitekhez és meggyőződésekhez képest alternatívát sugalló
rejtett kulturális emlékezeti tartalmakat feltárásán, s így ennek az alternatívának
a tudomány eszközeivel való kimunkálásán dolgozik. A tudományos projekt „emberiségnemesítő” aspektusa látványossá teszi, hogy Assmann tudósi alkatában is milyen
sokat köszönhet annak az (egyébként általa sem kritikátlanul szemlélt) szabadkőműves hagyománynak, amely – a religio duplex koncepciójának elsődleges forrásvidékeként – vonatkozó kutatásainak legfontosabb tárgya. A tudományos kozmopolitizmus (ne feledjük: a „kettős kötődés” értelmében) egy olyan általános kozmopolitizmus
allegóriájává válik, amelyben a nagymester azon dolgozik, hogy kivétel nélkül mindannyiunkat egy közös emlékezeti kultúra beavatottjává tegyen.
(Atlantisz, Budapest, 2012. – Atlantisz, Budapest, 2013.)
12
Anélkül, hogy belebocsátkoznánk a téma szerteágazó politikai teológiai kontextusaiba, utalnunk kell
a 20/21. századi monoteizmus-kritikák – köztük az assmanni gondolatmenet – erős kritikájára elsősorban a katolikus teológia irányából; vö. mindenekelőtt az alábbi – az Assmann munkáit ért bírálatokat
is értő módon ismertető – tanulmánnyal: Görföl Tibor, A monoteizmus és az erőszak. Erik Peterson,
Jan Assmann, Odo Marquard és a kereszténység, Vigilia 2012/6., 431–440. A kritikák egyik fontos vonulata
a szentháromságtan kérdését érinti, amely akár a keresztény istenfogalom „belső pluralitásának” (s így
végső soron a religio duplex képzetével való összeegyeztethetőségének) kimutatása felé is elvezethet.
A monoteizmus körüli politikai teológiai viták dogmatörténeti és vallásfi lozófiai hátteréhez magyarul
lásd mindenekelőtt Geréby György, Isten és birodalom. Politikai teológia, Akadémiai, Budapest, 2009.
NEKROLÓG
NEKROLÓG
Tamás Attila (1930–2015)*
Kevés irodalomtörténészről mondható el, hogy annyira egyértelműen adekvát irodalmi témákkal és kategóriákkal élt volna, mint Tamás Attila: költői világkép, művészeti létértelmezés, a nyelvi műalkotás jelentése, a líra keletkezése és funkciói, az
érték, személyesség és tárgyiasság – megannyi tanulmány és monográfia szól minderről. Ugyanakkor mégis mintha folyton a közösség, a nemzet, sőt az embernem
teljessége és boldogulása izgatta volna. Szerepe lehet ebben a történelemnek is.
Kamaszfővel élte át a keresztény-nemzeti értékrend katasztrófába sodródását az
1940-es évek első felében, ami után fokozott érdeklődéssel fordult más világértelmezések, elsősorban a marxizmus felé. A lelkes azonosulástól azonban nemcsak erkölcsi igényessége óvta meg, hanem intellektuális következetessége is.
Az MDP-be nem lépett be (utódpártjába sem), pedig ez előresegíthette volna pályáján. Viszont az 1945 előtti viszonyok idealizálása is bosszantotta 1989 után. Valami
gyökeresen újat tudott volna elfogadni, egyenlőség és humánum szövetségét, az osztály nélküli társadalom demokratizmusát, melyben a halhatatlan remekművek (kitartó és értő élvezője volt a társművészeteknek) biztosítanak példát és eligazodást.
Talán a Sztálin halálát követő enyhülés, az 1955-ben induló Új Hang (melynek szerkesztőségében dolgozott) jelentett számára a legtöbbet, s ama ’56 őszi néhány nap,
mellyel feltétel nélkül azonosult. (Debreceni tanszékvezetői szobájában évtizedeken
át, szűk körben, minden év október 23-ra tokaji bort nyitott – e pátosztól idegenkedő személyiség – különleges megindultsággal.) Az 1960–61-es konszolidáció az
ő helyzetén is javított, például a hatkötetes akadémiai irodalomtörténetben a József
Attila-fejezet megírását bízták rá, az alig több mint harmincéves irodalomtörténészre, tanszéket kapott Szegeden, professzori kinevezést néhány év múlva a debreceni
egyetemre. Mindeközben megőrizte gondolkodói szuverenitását, egyes írásaival a hivatalos tudománypolitika rosszallását váltva ki. 1988–89-ben az MDF alapító tagja,
s gyakorlati politikai szerepet is vállal egy időre.
Irodalomtudományi és kritikai tevékenysége egyfelől eme emberi-eszmei tájékozódásból magyarázható, másfelől ettől valamelyest független elméleti-kutatói szenve* Tamás Attila 1999 és 2003 között az Irodalomtörténet folyóirat szerkesztője volt. Az itt közölt nekrológgal emlékezünk rá. (A szerk.)
113
délyéből. Nem volt a népi írók, a szocialista eszmeiség, az avantgárd, a posztmodern
híve, de ellensége sem. Minden írása, minden mondata értéket keresett és talált. Nem
egyes költők, írók kultuszát űzte, nem csoportideálok jegyében foglalt állást, hanem
emberi és művészi eredményekre mutatott rá megvesztegethetetlen tárgyilagossággal.
Szinte nyomatékot adott eme táborokon kívüliségének (inkább felettiségének!), amikor Weöres Sándor után Illyés Gyuláról írt monográfiát, amikor líraelméleti nagydoktori disszertációja után egyszer Pilinszky, máskor Németh László remekművéről
szólva keresett választ nagy kérdésekre.
Éppen ez a kikezdhetetlen (már-már makacs) moralitása okozta egyediségét, ami
egyedülvalósággal is járt. Irányzatok és szekértáborok nem érezték szükségét annak,
hogy mellé álljanak, kitüntetését, ilyen-olyan rangját-címét sürgessék. Ismerte, érttette,
sőt alkalmazta a strukturalizmust, a szemiotikát, a recepció-tant, viszont mivel mindegyiket hasznosította ugyan, de nem „megváltó” tanként kezelte, ezek hullámai sem
őt emelték a magasba.
Így aztán bátran állítható: több elismerés és jó szó járt volna neki, s ezt maga is
érezte. Ugyanakkor az ő esetében sem hiányzott az igazságszeretők kicsiny „szektája”,
melynek tagjai kitartottak mellette. Mint utolsó, s hosszúra nyúlt, négy évtizedes
munkahelyének, a debreceni egyetem Irodalomtörténeti Intézetének munkatársai,
kollégái, barátai, de mások is, az ország különböző pontjairól. Ha egyszer majd öszszegezik, számba veszik temérdek írásának maradandó eredményét, várhatóan, igazság szolgáltatik őneki is. Most csak azt érzik kollégái, barátai, tanítványai, távoliak
és közeliek, hogy hiánya pótolhatatlan. Mert elképzelhetetlen volt, hogy ne siessen
a bajba jutott segítségére, hogy ne vállaljon kockázatot ilyen-olyan tekintetben őt majd
„megelőző” kollégája, barátja előrejutása érdekében. Nehéz nélkülözni (minden látszólagos zárkózottsága mellett is) játékos, önkritikus, önironikus jelenlétét. Nem hétköznapi értelemben volt kedves és szeretetreméltó, viszont mindvégig megőrzött, fiatalos
bátorságára és őszinteségére éppúgy számítani lehetett, mint irodalmi ítéleteire, mert
mindez egyazon rend és tisztaság arányain és szilárdságán alapult.
Imre László
Laczházi Gyula
Bednanics Gábor – Kusper Judit (Szerk.)
Társiasság és együttérzés a felvilágosodás
magyar irodalmában
Mesterkönyvek faggatása
2014, 232 oldal, 2750 Ft
Az emberi természet alapjellemzőjét az önzésben megragadó elméletekkel szemben a 18. században olyan új koncepciók fogalmazódtak meg, amelyekben a társadalmi cselekvés racionális normái mellett az érzés vagy érzelem mint pozitív
erkölcsi tényező is központi helyet kapott. Az érzésre alapozott morálfi lozófiai
elképzelések a kor irodalmában is megjelennek, az új eszmények kialakításában, népszerűsítésében az irodalom fontos szerepet kap. Az altruista érzésekkel
azonban nemcsak az irodalmi művek tematikus elemeként kell számot vetnünk:
a morál emocionalizálása s ennek irodalmi vetülete nem értelmezhető anélkül,
hogy a szövegek kiváltotta érzelmi hatást, a szövegekhez való lehetséges érzelmi viszonyulást vizsgálat tárgyává tegyük.
Laczházi Gyula az Eötvös Loránd Tudományegyetem Magyar Irodalom- és
Kultúratudományi Intézetének adjunktusa, kutatási területe a 17–18. század
magyar irodalma.
A kötet megrendelhető vagy kedvezményesen megvásárolható a kiadó
szerkesztőségében: Ráció Kiadó • 1072 Budapest, Akácfa utca 20.
tel.: (1) 321-8023 • fax: (1) 321-4757 • e-mail: racio@racio.hu • www.racio.hu
Tanulmányok Gárdonyi Géza és Bródy Sándor művészetéről
2015, 564 oldal, 3500 Ft
Az irodalom olvasást és folytonos újraolvasást kínál, s különösen így van ez akkor, ha egy kiemelt esemény, évforduló
tekintetünket klasszikus szerzők művei
felé fordítja. 2013-ban két jeles íróra,
Gárdonyi Gézára és Bródy Sándorra
em lékeztünk Egerben születésük 150.
évfordulója alkalmából. A 2013. szeptember 26. és 28. között az Eszterházy
Károly Főiskolán megrendezett országos
konferencián elhangzó előadásoknak
szerkesztett szövegét adjuk közre e kötetben annak reményében, hogy a konferencián tapasztalt aktív újraolvasás élményében e gyűjtemény olvasói is részesülhetnek. Ha a tanácskozás eseményének
elevenségét, intellektuális izgalmát viszszaidézni nem is tudjuk, reméljük, a különféle elméleti, történeti kérdezésmódokat felvonultató értelmezések áttekintése során az érdeklődők számára is nyilvánvalóvá lesz, hogy az irodalom története nem emlékművek megváltoztathatatlan
tisztelete, hanem aktív, alakuló közeg, ahol az olvasás örömét a kérdezés folyamatosan adódó lehetősége nyújtja.
A kötet szerzői:
Balogh Gergő, Bartók Béla, Báthory Kinga, Bauernhuber Enikő, Bednanics
Gábor, Bengi László, Czetter Ibolya, Cs. Jónás Erzsébet, Dancsecs Ildikó,
Eisemann György, Eőry Vilma, Gilicze Gábor, Gyáni Gábor, Hanisné Petró
Valéria, Heizinger Anita, Hovanecz Fruzsina, Kerekes Nikolett, Kispál Dániel,
Kollár Zsuzsanna, Kovács Árpád, Kovács Gábor, Kusper Judit, Nagy Beáta,
Nagy Csilla, Németh Zoltán, Ondrejčáková Eszter, Pataki Viktor, Pintér Márta
Zsuzsanna, S. Varga Pál, Sájter Laura, Steinmacher Kornélia, Surányi Beáta,
Szikszainé Nagy Irma, Tokos Bianka
A kötet megrendelhető vagy kedvezményesen megvásárolható a kiadó
szerkesztőségében: Ráció Kiadó • 1072 Budapest, Akácfa utca 20.
tel.: (1) 321-8023 • fax: (1) 321-4757 • e-mail: racio@racio.hu • www.racio.hu
A R ÁCIÓ K IADÓ KÖTETEIBŐL
A kötetek megrendelhetők vagy kedvezményesen megvásárolhatók
a kiadó szerkesztőségében: • 1072 Budapest, Akácfa utca 20. • tel.: (1) 321-8023
fax: (1) 402-1293 • e-mail: racio@racio.hu • www.racio.hu
Ára: 600 Ft
Előfi zetés egy évre (4 szám): 2000 Ft
Kelemen Pál, Kulcsár Szabó Ern,
Tamás Ábel és Vaderna Gábor (Szerk.)
Metafilológia 2.
Szerző – Könyv – Jelenetek
2014, 856 oldal, 4100 Ft
„A fi lológia nem válasz, hanem kérdés.
A fi lológia nem megoldás, hanem maga
a probléma.” E két mondattal jelezte
szöveggyűjteményünk első kötete, hogy
szöveg, variáns és kommentár fogalmi
háromszögében úgy mutatja be a fi lológiát, hogy közben végig világossá teszi:
amikor a fi lológia tárgyainak rögzíthetetlenségéről beszél, egyszersmind magát
a fi lológia definícióját is kockára teszi.
Gyűjteményünk második kötete új fogalmi hármas segítségével folytatja a bemutatást: szerző, könyv és jelenetek.
Szerző, mert a „ki írta?” – vagyis: „hova
soroljam a katalógusban?” – kérdése (az
alexandriai könyvtár elemi kérdése) nélkül soha nem született volna meg a fi lológia. Könyv, mert a könyvek előállításának, forgalmazásának és használati
módjainak médiatudományos és társadalomtörténeti megközelítése nélkül soha
nem vehetnénk egyszerre szemügyre az újkori filológiák keletkezését, a filológia
tárgyait és az e tárgyakon vagy tárgyakkal végrehajtható tudományos (filológiai)
és nem tudományos (mindennapi) gyakorlatokat. Jelenetek, mert az irodalomtudomány a 21. század második évtizedében legalább annyira a showing, mint
a telling világában él. Jeleneteket visz színre és jelenetek színrevitelét elemzi: az
írás, az olvasás és a fi lológia jeleneteit, amelyekben egy-egy pillanatra láthatóvá
válnak azok a technikák, gyakorlatok és műveletek, amelyek meghatározzák
a fi lológia hétköznapjait.
A kötet megrendelhető vagy kedvezményesen megvásárolható a kiadó szerkesztőségében:
Ráció Kiadó • 1072 Budapest, Akácfa utca 20. • tel.: (1) 321-8023 • fax: (1) 321-4757
e-mail: racio@racio.hu • www.racio.hu
iitt