Гессен Марія Олександрівна
Гессен Марія Олександрівна | ||||
---|---|---|---|---|
рос. Маша Гессен | ||||
![]() | ||||
Ім'я при народженні | рос. Мария Александровна Гессен | |||
Народився | 13 січня 1967[1][2] (57 років) Москва, СРСР[2] | |||
Країна | ![]() ![]() ![]() | |||
Місце проживання | Нью-Йорк | |||
Діяльність | журналіст, письменник, активіст, перекладач, політичний активіст, науково-педагогічний працівник | |||
Alma mater | СШ №57 (Москва)d | |||
Заклад | Емгерстський коледж і Нью-Йоркер[4] | |||
Мова творів | англійська | |||
Батько | Alexander Borisovich Gessend | |||
Мати | Yelena Samuilovna Minkinad | |||
Брати, сестри | Keith Gessend | |||
Нагороди | ||||
| ||||
![]() | ||||
Марія Олександрівна Гессен (нар. 13 січня 1967, Москва) — російська та американська журналістка, письменниця, колишня директорка російської служби «Радіо Свобода»[5][6], авторка низки книг, активістка ЛГБТ-руху.
Народилася в Москві у єврейській родині. Батько Олександр Борисович Гессен (нар. 1944) — програміст, згодом підприємець (другим шлюбом з 1999 року одружений з акторкою Тетяною Веселовою). Мати Олена Самуїлівна Мінкіна (1942—1992) — перекладачка та літературна критикиня. Її бабуся за батьком, Естер Яківна Гольдберг (у шлюбі Гессен; 1923—2014)[7] — перекладачка та мемуаристка, працювала в журналі «Радянська література», вдова Бориса Арнольдовича Гессена (1919—1980), сина пушкініста А.І. Гессена.[8] Її бабуся по матері, Розалія Моїсеївна Солодовник (1920—2015) — за освітою вчителька історії, в післявоєнні роки працювала цензоркою телеграм на Центральному телеграфі в Москві[9], пізніше перекладачка художньої прози з англійської та німецької мов; вдова загиблого на фронті лейтенанта Самуїла Львовича Мінкіна (1919—1942)[10].
1981 року емігрувала з батьками до США, там навчалася на архітекторку, але не закінчила освіту, 1991 року повернулася до Москви. З 1993 оселилася в Москві[11]. Її брат Кіт Гессен (нар. 1975) також прозаїк та журналіст. Є також молодший брат Данило (нар. 2000).
У січні 2004 року у Гессен було виявлено мутацію в гені BRCA1 (англ. breast cancer — рак грудей, через яку ген не міг виконувати своєї функції — зупиняти безконтрольне розмноження клітин тканини молочної залози, яке за наявності мутації починається рано чи пізно в 87% випадків, розвивається швидко і закінчується смертю. Її мати померла в 49 років, тітка — в 52. У серпні 2005 Гессен перенесла мастектомію, про що (і про соціальне значення генетики) в 2008 вона написала книгу.[12].
Пише російською та англійською мовами, її статті публікувалися в США у виданнях The New Republic, New Statesman, Granta і Slate, в Росії — в журналах «Новий час», «Підсумки», «Великое місто», «Прапор». У 2000—2001 роках Гессен очолювала корпункт американського тижневика US News & World Report. Була керівницею порталу Політ.ру (2002—2003), заступницею головного редактора журналу «Велике місто» (2004—2005), головною редакторкою журналу «Gala» в Росії (2007—2008), однією з головних редакторок проєкту «Сноб» (2008—2011)[13].У 2011 році повідомлялось, що Гессен написала книгу англійською під назвою «Людина без обличчя: неймовірне сходження Володимира Путіна» (англ. The Man Without a Face: The Unlikely Rise of Vladimir Putin), Riverhead Books[en] в США[14].
19 травня 2013 року Гессен заявила про намір покинути Росію і переїхати до Нью-Йорка з міркувань безпеки[15].
З 2014 року Гессен публікувалася в журналі The New Yorker. 2017 року вона стала його штатною авторкою. Запрошена професорка політології в Емгерському коледжі (2017—2018).[16] Викладає також на відділенні російських та східноєвропейських досліджень Оберлінського коледжу[17].
Маша Гессен не приховує своєї гомосексуальності і виступає за захист прав сексуальних меншин[18]. Виховує трьох дітей (один усиновлений та двоє рідних)[19]. Син Вова (1997 року народження) був усиновлений у Калінінграді. Дочка Йолка (2001 року народження) – рідна. Під час декретної відпустки Марія поїхала народжувати до США.
У 1990-х роках Марія Гессен була однією з провідних ЛГБТ-активісток Росії. Разом з Євгенією Дебрянською вона брала участь в організації всеросійської ЛГБТ-організації «Трикутник», брала участь у боротьбі за відміну кримінальної статті, яка переслідує геїв[20][20][21]. Гессен продовжує виступати за права ЛГБТ, зокрема вона виступає проти законів про заборону «пропаганди гомосексуалізму»[22].
У 2004 році в США був зареєстрований шлюб Маші Гессен з громадянкою Росії Світланою Генераловою (більш відомою як Свеня Генералова), яка п'ять років пропрацювала в громадських організаціях за права геїв і лесбійок, потім займалася вдома з дітьми, фотографка, робила знімки для редагованого Гессен журналу «Snob» та журналу московської єврейської громади «Лехаїм», а також для інтернет-видань; має також спеціальність будівельниці[23][24]. Другий шлюб був зареєстрований із Дар'єю Орєшкіною, картографкою та графічною дизайнеркою, кандидаткою географічних наук (2006).
В інтерв'ю Карену Шаіняну, опублікованому в YouTube 18 лютого 2020 року, Маша Гессен вперше в російськомовному просторі зробила камінг-аут як небінарна персона і заявила, що вже кілька років приймає гормональну замісну терапію на основі препаратів тестостерону. В англомовному просторі Гессен використовує займенники they/them[25][26].
Аналізуючи статтю Гессен The Dying Russians[27] від 2 вересня 2014 року, журналіст Forbes Марк Адоманіс приходить до висновку, що стаття «засмічена фактологічними помилками» (littered with factual errors)[28]. На думку Адоманіса, після прочитання статті Гессен у людини, яка не є фахівцем, «може скластися хибна картина про демографію Росії».[29]
Марія Гессен – авторка понад десятка книг, серед яких популярність набули «Довершена строгість» (про математику Григорія Перельмана, 2009), «Людина без обличчя: Неймовірний зліт Володимира Путіна» (2012) та «Слова зруйнують цемент: Пристрасті за Pussy Riot»). Всі її книги були написані англійською мовою, деякі перекладені рядом іноземних мов. Книга про Путіна вийшла також у форматі аудіокниги, де текст читає канадська актриса Джастін Ейр (англ. Justine Eyre)[30].
У 2017 році була удостоєна Національної книжкової премії за книгу The Future Is History: How Totalitarianism Reclaimed Russia (Майбутнє — це історія: як тоталітаризм знову завоював Росію)[31][32]. Лауреатка Премії Хелен Бернштейн у галузі журналістики (2018).
- Masha Gessen. Russia's Conquering Zeros // The Wall Street Journal : newspaper. — 2009. — . — 11.
- Masha Gessen. The Rights of Lesbians and Gay Men in the Russian Republic. — International Gay & Lesbian Human Rights Comm, 1993. — С. 60. — ISBN 9781884955136.
- Half a Revolution: Contemporary Fiction by Russian Women / Masha Gessen. — Cleis Press[en], 1995. — С. 269. — ISBN 9781573440066.
- Masha Gessen. Dead Again: The Russian Intelligentsia after Communism. — Verso, 1997. — С. 211. — ISBN 9781859841471.
- Masha Gessen. Ester and Ruzya: How My Grandmothers Survived Hitler's War and Stalin's Peace. — Bloomsbury Publishing PLC, 2004. — С. 320. — ISBN 9780747564096. (переиздана в 2005 году под названием «Two Babushkas»)
- Masha Gessen. Blood Matters: From Inherited Illness to Designer Babies, How the World and I Found Ourselves in the Future of the Gene. — Houghton Mifflin Harcourt[en], 2008. — С. 336. — ISBN 9780151013623. (a New York Times Notable Book of the year, переиздана издательством Granta Books под названием «Blood Matters: A Journey Along the Genetic Frontier»)
- Masha Gessen. Perfect Rigor: A Genius and the Mathematical Breakthrough of the Century. — Houghton Mifflin Harcourt[en], 2009. — С. 256. — ISBN 978-0151014064.; в переводе на русский язык: Совершенная строгость. — М.: Астрель: Corpus, 2011. — 272 с. — ISBN 978-5-271-33232-6
- Masha Gessen. The Man Without a Face: The Unlikely Rise of Vladimir Putin. — New York : Riverhead Books, 2012. — ISBN 9781594488429.
- Masha Gessen. Words Will Break Cement: The Passion of Pussy Riot. — Riverhead Hardcover[en], 2014. — С. 320. — ISBN 978-1-59463-219-8.
- Masha Gessen. The Brothers: The Road to an American Tragedy. — Penguin, 2015. — С. 290.
- Masha Gessen. Where the Jews Aren't: The Sad and Absurd Story of Birobidzhan, Russia's Jewish Autonomous Region. — Random House & Schocken, 2016. — С. 192.
- Masha Gessen. The Future Is History: How Totalitarianism Reclaimed Russia. — Riverhead Books[en], 2017. — С. 400. — ISBN 978-1-59463-453-6. London: Granta Books, 2017. — National Book Award[en] (2017)
- Essay by Masha Gessen. Photography by Misha Friedman. Never Remember: Searching for Stalin's Gulags in Putin's Russia. — Columbia Global Reports, 2018. — С. 176. — ISBN 978-0-99772-296-3.
- Masha Gessen. Surviving Autocracy. — Riverhead Books, 2020. — С. 272. — ISBN 978-0-59318-893-4.
- Valeriia Narbikova . In the Here and There. Перекладається по Masha Gessen. Ardis, 1999. - 145 p.
- Gay Propaganda: Russian Love Stories. Edited by Masha Gessen. OR Books, 2014. - 224 p.; Російське видання - Історії кохання: пропаганда гомосексуалізму в Росії. OR Books, 2014. -289 с. - ISBN 978-1-939293-35-0
- ↑ Munzinger Personen
- ↑ а б Person Profile // Internet Movie Database — 1990.
- ↑ а б https://www.newyorker.com/news/q-and-a/why-masha-gessen-resigned-from-the-pen-america-board
- ↑ https://www.carnegie.org/awards/honoree/masha-gessen/
- ↑ Маша Гессен подтверждает, что стала директором русской службы «Радио Свобода» — Интерфакс. Архів оригіналу за 15 вересня 2012. Процитовано 14 вересня 2012.
- ↑ Изменения на Радио Свобода. // svoboda.org. Архів оригіналу за 10 травня 2013. Процитовано 30 квітня 2013.
- ↑ Гессен Эстер Яковлевна. Архів оригіналу за 8 липня 2018. Процитовано 14 листопада 2016.
- ↑ Ксения Старосельская «Без предвзятости». Архів оригіналу за 26 серпня 2013. Процитовано 25 травня 2012.
- ↑ Ester and Ruzya. Архів оригіналу за 17 травня 2018. Процитовано 21 листопада 2014.
- ↑ Минкин Самуил Львович. Архів оригіналу за 20 травня 2018. Процитовано 27 червня 2017.
- ↑ Про меня — Маша Гессен. Архів оригіналу за 7 січня 2011. Процитовано 29 квітня 2011.
- ↑ М. Гессен. Бегство от смерти, «Российская газета», 06.12.2007 [Архівовано 2011-11-05 у Wayback Machine.]
- ↑ Гессен, Мария — стаття в Лентапедії. 2012 р. (рос.)
- ↑ Маша Гессен написала биографию Путина, Lenta.ru, 24.10.2011. Архів оригіналу за 21 січня 2012. Процитовано 4 лютого 2012.
- ↑ Журналистка Маша Гессен решила покинуть Россию | Forbes.ru, 22.05.2013. Архів оригіналу за 4 листопада 2017. Процитовано 23 травня 2013.
- ↑ Masha Gessen, political science. Архів оригіналу за 6 вересня 2017. Процитовано 17 листопада 2017.
- ↑ Oberlin College: Masha Gessen. Архів оригіналу за 11 січня 2018. Процитовано 17 листопада 2017.
- ↑ Маша Гессен — стыдные вопросы про Америку / вДудь (ru-RU) . Процитовано 20 вересня 2022.
- ↑ Russian Gay Activist’s Plea: ‘Get Us the Hell Out of Here’. Архів оригіналу за 26 липня 2017. Процитовано 27 червня 2017.
- ↑ а б Без семьи [Архівовано 2012-09-20 у Wayback Machine.]. Огонёк
- ↑ «Органическая леди», № 5, 2004.
- ↑ Маша Гессен: Борьба с гомосексуализмом возвращает нас в СССР [Архівовано 2012-02-10 у Wayback Machine.]. Телеканал «Дождь».
- ↑ Семья Генераловых (участники ОСВВП) [Архівовано 2012-02-12 у Wayback Machine.]. Эхо Москвы, 09.06.2002.
- ↑ Маша Гессен против закона «О пропаганде гомосексуализма» на YouTube
- ↑ Gessen, Masha [@mashagessen] (23 червня 2020). I avoided the topic of pronouns for a while (Твіт). Процитовано 7 серпня 2020 — через Твіттер.
- ↑ Маша Гессен: о Трампе, тестостероне и терроре. Youtube. Архів оригіналу за 17 березня 2022. Процитовано 9 березня 2020.
- ↑ The Dying Russians. Архів оригіналу за 8 вересня 2014. Процитовано 8 вересня 2014.
- ↑ 8 Things Masha Gessen Got Wrong About Russian Demography [Архівовано 2021-10-15 у Wayback Machine.] // Forbes, 3.09.2014
- ↑ Адоманис: Маша Гессен не заметила, что население России растет [Архівовано 2014-09-08 у Wayback Machine.], 4.09.2014, RT
- ↑ Masha Gessen. The Man Without a Face: The Unlikely Rise of Vladimir Putin (Audio CD) / Narrator: Justine Eyre. — Blackstone Audiobooks, 1 Mar 2012. — ISBN 1455153125.
- ↑ Masha Gessen, Jesmyn Ward, Robin Benway and Frank Bidart win National Book Awards. Архів оригіналу за 17 листопада 2017. Процитовано 17 листопада 2017.
- ↑ These Are the Winners of the 2017 National Book Awards. Архів оригіналу за 18 листопада 2017. Процитовано 17 листопада 2017.