Šalaurova sala
Šalaurova sala | |
---|---|
Ģeogrāfija | |
Izvietojums | Austrumsibīrijas jūra |
Koordinātas | 69°58′40″N 172°46′05″E / 69.97778°N 172.76806°EKoordinātas: 69°58′40″N 172°46′05″E / 69.97778°N 172.76806°E |
Platība | 0,3 km² |
Garums | 1 km |
Platums | 0,5 km |
Augstākais kalns | 81 m |
Administrācija | |
![]() | |
Federācijas subjekts |
![]() |
Šalaurova sala (krievu: Остров Шалаурова, čukču: А'йӈавыткон, Эчьунӈин) ir neapdzīvota sala Krievijas Federācijas galējos ziemeļaustrumos Austrumsibīrijas jūrā. Administratīvi ietilpst Čukotkas autonomā apvidus Čaunas rajonā.
Etimoloģija
[labot šo sadaļu | labot pirmkodu]Sala izsenis zināma vietējiem čukčiem un tās nosaukums Ainavitkona (А'йӈавыткон) tulkojams kā ‘vieta, no kurienes sasauc’ — cilšu satikšanās vieta karu vai svinību gadījumos.[1] Otrs nosaukums Ečunnina (Эчьунӈин) — ‘ēst taukus’ arī norāda uz svinību, mielasta vietu.[2] Salu pirmie no eiropiešiem atklāja Ferdinanda Vrangeļa ekspedīcija 1823. gadā un nosauca par godu krievu tirgonim un Arktikas pētniekam Ņikitam Šalaurovam.
Ģeogrāfija
[labot šo sadaļu | labot pirmkodu]Sala izvietojusies Austrumsibīrijas jūras dienvidaustrumos. 1 km plats šaurums to šķir no kontinenta piekrastes — Kibera raga, kurš nosaukts par godu Ērgļos dzimušajam Vrangeļa ekspedīcijas ārstam Augustam Ēriham Kiberam. Sala klinšaina, stāviem un augstiem krastiem. Mīt trīspirkstu kaija, kaira.[3]
Salā uzbūvēta bāka, tās energoapgādei izmantots radioizotopiskais termoelektroģenerators. 2003. gadā atklājās, ka demontētajam un pamestajam ģeneratoram ir bojājums, kā rezultātā izstarojums 30 reizes pārsniedza normu.[4] Tikai 2012. gadā ģenerators tika izvests utilizēšanai. No 1941. līdz 1960. gadam salas ziemeļu galā darbojās Ostrovšalaurovas polārstacija.[5]
Atsauces
[labot šo sadaļu | labot pirmkodu]- ↑ Леонтьев В. В., Новикова К. А. Топонимический словарь Северо-Востока СССР
- ↑ «Меновщиков Г. А. Местные названия на карте Чукотки. Краткий топонимический словарь». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2016. gada 4. augustā. Skatīts: 2021. gada 19. martā.
- ↑ Водно-болотные угодия России. Остров Шалаурова
- ↑ НКО «Беллона»
- ↑ «Имеющиеся в гидрометфондах ААНИИ таблицы основных метеорологических наблюдений (ТМ-1, ТММ-1)». Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 19. jūlijā. Skatīts: 2021. gada 19. martā.
Ārējās saites
[labot šo sadaļu | labot pirmkodu]- Остров Шалаурова и мыс Кибера
- Валерий Шиневский, RZ6AU/3 ПОСЛЕДНИЙ ОСТРОВ Arhivēts 2020. gada 10. februārī, Wayback Machine vietnē.