Bandurria
A bandurria spanyol népi pengetős hangszer, a laúd hangszercsalád tagja, főként az aragóniai és a kasztíliai népzenében használatos.
Bandurria | |
![]() | |
Besorolás | |
húros pengetős, fogólapos | |
Sachs–Hornbostel-féle osztályozás | 321.321 |
Hangolás | g♯–c♯′–f♯′–b′–e″–a″ |
Rokon hangszerek | mandolin, ciszter |
Hangminta | |
Hangszerjátékos | bandurrista |
Hangterjedelem | |
![]() | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Bandurria témájú médiaállományokat. |
A modern bandurria teste körte alakú, nyaka rövid, háta lapos, hat dupla fémhúrja van. Különböző méretekben és hangolásban létezik (szoprán, kontraalt, tenor, basszus és kontrabasszus), de a köznyelvben csak a legmagasabb hangút hívják bandurriának, a mélyebb hangúakat laúdnak. A bandurriát pengetővel szólaltatják meg.
A bandurria elnevezésének forrása a ’húros hangszer’ jelentésű sumer pan-tur. A görögbe ez pandura (πανδοῦρα)[1] néven került be, ami egy háromhúros lantféle hangszer neve volt, innen pedig a latinba mint PANDURA vagy később PANDURIUM. A bandurria hangszerészeti szempontból a ciszter és a gitár rokona.[2]
A bandurria spanyol nagymesterei Félix de Santos, Araceli Yustas, Pedro Chamorro és Manuel Grandío.
Jegyzetek
szerkesztésTovábbi információk
szerkesztés- Aragóniai népdal bandurria- és kasztanyettakísérettel